A világban immár tíz éve tartó folyamatos gazdasági fellendülés minden eddigi
konjunktúra-időszaknál hosszabb. A gazdaság ilyen mértékű fejlődését több
folyamat gerjeszti, többek között a magánosítás elterjedése és a
tőkekoncentráció. A globalizációról és annak a magyar gazdaságra gyakorolt
hatásairól Békesi László volt pénzügyminiszter tartott előadást a Pázmány Péter
Katolikus Egyetem Jogtudományi Karán, a Barankovics és Faludi Akadémia, valamint
a Pázmány Pódium által közösen szervezett vitasorozat keretében. A világgazdaság
gyors, országhatárokon átívelő fejlődését több tényező idézi elő. A verseny több
szinten folyik. A természeti tényezőkért — nyersanyagért, energiahordozókért,
munkaerőért, információért, technológiáért — vívott harcnak ma már nincsenek
korlátai. A piacokért folyó világméretű versenyt a fizetőképes kereslet
megjelenése tette lehetővé. A piaci szereplők versengenek magáért a
versenyképességért is. Ez utóbbit növelhetik a költségek csökkentésével, a
korszerűséggel, valamint a megbízhatósággal; nem véletlen napjainkban a márkanév
jelentőségének növekedése. A versenyképesség fokozása anyagi hátteret igényel. A
tőketöbblet megteremtése érdekében a vállalatok egyesülnek, mamutcégek jönnek
létre. A globalizációt tehát tőkekoncentráció is kíséri. Ennek érezhető
következménye például, hogy az elméleti kutatások eredményeit sokkal hamarabb
hasznosítják a gyakorlati életben, mint korábban. Régen tíz év is eltelt a kettő
között, ma ez az idő átlagosan másfél év. A hadiipari kutatások eredményeit a
korábbi 3-4 év helyett ma már hat hónap múlva felhasználják a polgári
termelésben. A globalizáció a gazdaság kínálati oldalát befolyásolja, és nem hat
a jövedelmek nemzeti kereteken belül történő elosztására. Egyes vélemények
szerint aggasztó, hogy a reálgazdaságtól egyre inkább elválik a tőkepiacok
mozgását jelentő virtuális gazdaság. A pesszimisták szerint ez az —
árnyékgazdaságnak is nevezett — "léggömb" ki fog pukkadni. Az utóbbi évek
tapasztalatai szerint azonban ez éppen ellenkezőleg történik. A közelmúlt
regionális gazdasági krízisei — a távol-keleti, az orosz vagy a dél-amerikai
válság — rövid idő alatt lokalizálódtak, majd megszűntek. Nem következett be
világméretű katasztrófa, mert a globalizált gazdaságban a nagy tőketömegek
mozgatásával ezt el lehetett kerülni. Ma a világ három legfontosabb — a japán, a
délkelet-ázsiai, az USA — gazdaságában újabb növekedési hullám kezdődött. A
virtuális gazdaság tehát képes az önkorrekcióra, ugyanakkor egyéb jellemzőivel
is számolni kell. Az árfolyamok gyors ingadozásai mögött gyakran nem a reális
gazdasági mutatók állnak, hanem pszichés tényező; a bizalom. A kiszámíthatatlan
árfolyamváltozások sokszorosan jutalmaznak, szélsőségesen büntetnek, és ezzel
szemben jelenleg nincsenek eszközök. Így a térségek közötti különbségek
növekednek. Az is tény: az immár tíz éve tartó folyamatos világgazdasági
konjunktúra minden eddiginél hosszabb. Felvetődik a kérdés: vajon végtelenné
válik? Ez talán túlzott derűlátás, de lehet, hogy a közeljövőben minden
konjunktúra-dekonjunktúra elméletet felül kell vizsgálni. Miként hat a
világgazdasági környezet Magyarországra? Nyitott gazdaságunkra jellemző a
természeti tényezők szűkössége, a külkereskedelem szükségessége, az integráció
igénye. Ez alkalmazkodási hajlandósággal jár. A közép-kelet-európai államok
rendszerspecifikus vonása, hogy a piacgazdaság közigazgatási, jogi
intézményrendszere csupán az elmúlt tíz évben alakult ki, és ez rövid idő ahhoz,
hogy az emberek tudata is átformálódjon. Meg kell teremteni a versenygazdaság
infrastrukturális feltételeit, a közlekedési úthálózatot (ezen a téren van a
legnagyobb elmaradás), a korszerű kommunikációs és pénzügyi rendszert. A
legfontosabb feladat a konvertálható tudású munkaerő képzése: ez még mindig
nehézkes, és az átlagemberek számára sokba kerül Magyarországon. Döntő szerepet
játszik a politikai stabilitás, valamint a tolerancia, az előítéletek
megszüntetése. Elengedhetetlen a nemzetközi bizalmat erősítő makrogazdasági
környezet megteremtése. Ennek érdekében egyensúlyban kell tartani a növekedés,
az egyensúly, az infláció, valamint a foglalkoztatás "bűvös négyzetét". Az
államnak csupán a gazdaság szervezésében, az információ közvetítésében, az
alkalmazkodás segítésében kell részt vennie, nem szabad közvetlenül beavatkoznia
a gazdaságba. Idén három tendenciaváltozás volt a magyar gazdaságban. A
külkereskedelmi mérleg hiánya kisebb lesz, mint amire tavaly a gazdasági
szakértők számítottak. Ez annak köszönhető, hogy a tavalyi második félévi
regresszió után idén nemzetközi konjunktúra kezdődött, ami lehetővé tette a
kereslet növekedését. A belső fogyasztás mérséklődött tavalyhoz képest, bővülése
idén nem fogja meghaladni a bruttó nemzeti össztermék (GDP) növekedését. Jó
lenne ezt a tendenciát folytatni a 2000. évben is. (Tavaly a keresleti oldalon
rossz szerkezeti átalakulás történt. Azelőtt az export és a beruházások
játszották a főszerepet a gazdasági életben, az elmúlt év elején azonban az
export dinamikája lassult, a beruházások egész évben stagnáltak, a belső
fogyasztás pedig növekedett.) Hátrányos változás volt, hogy a makrogazdasági
mutatók romlottak. Az államháztartás, valamint a külkereskedelmi mérleg hiánya
nagyobb lesz a vártnál, a külföldről érkező tőke idén nem pótolja a folyó
fizetési mérleg hiányát. A nettó adósságállomány növekedni fog. Ezek mérséklése
érdekében dinamikusan növekvő gazdasági teljesítmény szükséges. A legkritikusabb
tényező az infláció, amely továbbra is csökken ugyan, de az inflációs ráta
jövőre nagyobb lesz, mint amire a kormány számít. Az energiahordozók ára
világviszonylatban emelkedni fog. Növekednek Magyarországon az élelmiszerárak, a
vegyipari, gépipari termékek árai. Az árindex várhatóan 8 százalékos lesz.
Tavasszal immár kilencedszer rendezik meg a Műegyetemi Állásbörzét. Az április
4-5-én a Budapesti Műszaki Egyetem központi épületének aulájában tartandó
fórumra közel tízezer diákot várnak. Az első évben, 1991-ben mindössze 31,
tavaly már több mint száz vállalat jelent meg a rendezvényen. Az állásajánlatok
száma ezzel arányosan növekszik, jövőre körülbelül 2000 lehetőség közül
választhatnak a végzős hallgatók. Az elmúlt évben főként informatikusokat,
villamosmérnököket, gépészmérnököket kerestek a vállalatok, jövőre várhatóan más
műszaki területekről is igényelnek szakembereket. A tapasztalatok szerint egy
állásra hét jelentkező is juthat. A szervezők jövőre a multinacionális
vállalatok mellett kis cégeket, tervezőirodákat is meghívnak, és olyan cégeket
is bemutatnak, amelyeknek jelenleg nincsenek konkrét állásajánlataik. Az
egyetemen immár hagyománnyá vált az egy hónapos Felkészítő Napok
rendezvénysorozat, amelyen az álláskeresés módszereit ismerhetik meg jobban a
hallgatók; hogyan viselkedjenek, kommunikáljanak, miként mutassák be tudásukat,
képességeiket egy interjú során. Az állásbörze nemcsak a végzős diákoknak
hasznos, az alsóbb évesek is gyűjthetnek tapasztalatokat, felmérhetik a
követelményeket, kapcsolatba kerülhetnek a vállalatokkal, szakmai gyakorlatokra
jelentkezhetnek. A rendezvény hivatalos kiadványa a 4500 példányban megjelenő
Állásbörze Kalauz. Az álláskeresésnek e formája egyre népszerűbb, mert előnyös a
hallgatóknak és a munkaadóknak. A diákok egy helyen, kötetlen formában
tájékozódhatnak a lehetőségekről, a vállalatok pedig széles körből, személyes
benyomás alapján választhatják ki a legfelkészültebb jelentkezőt. Az eldugott
települések lakói már hozzászokhattak, hogy a közepesnél erősebb havazások majd
minden esztendőben elzárják őket néhány napra a külvilágtól. A fővároshoz közeli
kisvárosokban, községekben élőknek azonban alighanem újdonság, hogy ezúttal vagy
fél napon át ki sem mozdulhattak otthonukból. Behavazódtak. Az elmúlt napok
időjárása nyomán a Budapesttől alig 30 kilométerre fekvő pilisi települések
lakói is megismerték az elszigeteltség érzését. Pedig nem voltak egyedül. Sokan
küzdöttek értük. Méteres hótorlaszokon vágták át magukat a Pest Megyei
Közterület-fenntartó Vállalat hómarógépei tegnap hajnalban (meg délelőtt és
délután) a Pilisvörösvárt Pilisszántóval összekötő mellékútvonalon. Az óriási
teljesítményű munkagép kezelői elcsigázottan üldögélnek az utasfülkében. Tudják,
hogy az imént letakarított útszakaszra percek múlva vissza kell térniük. Hiszen
a keleti szél pár másodpercen belül újra hótakarót borít rá. Reggel óta ezt
csinálják. Küzdenek az elemek ellen, ez a dolguk. A természet nem könnyű
ellenfél. Igaz, emberi "segítséget" is kapott a települések elszigeteléséhez. A
Vörösvári Önkéntes Tűzoltó Egyesület tagjaitól tudtuk meg, hogy ez az útszakasz
alig néhány éve okoz problémát a helyieknek. Pontosan azóta, amióta egy vezetői
döntés nyomán eltüntették a hófogó rácsokat az út két oldaláról. Ennek a
szakasznak a domborzata amúgy sem kedvez az autósoknak. Látni ezt az árkokba
vezető keréknyomokból. És ezt bizonyítja az út szélén órák óta veszteglő
távolsági busz is. Az önkéntes tűzoltók még kora este kezdték meg karitatív
műszakjukat, s nem volt lehetőségük túlságosan sok kávészünetre. Az éjszaka
eredménye 12 személyautó, 2 autóbusz és a ráadás: a Pilisszántóba igyekvő
kenyereskocsi kiszabadítása a hó fogságából. Tették ezt zokszó nélkül. De azért
kérdésünkre megindul a panaszáradat. Az egyesület alelnöke, természetesen maga
is aktív tagja a "kivonuló" brigádnak, nem tud napirendre térni az emberek
viselkedésén. " Amikor az első busz becsúszott az árokba, még lehetetlen volt a
mentés. A vezető leszállította az utasokat, azután a feldühödött tömeg
összetörte a busz reflektorait, de jó néhány ablakát is. Mégis mit képzeltek,
szándékosan szabotálta a sofőr az utazást? " — mérgelődik Pfeiffer Ferenc. Az
alelnök meséli el azt is, hogy az egyik elakadt autót rövid két óra alatt
sikerült, az ítéletidő ellenére, valakinek kifosztania. " Hiába próbálunk mi
segíteni, ha egymást sem becsülik az emberek. Pedig a hó elleni küzdelem
önmagában sem könnyű " — teszi hozzá a lelkes kis csapat vezetője. Kovács Zsolt
egyesületi elnökön is látszik már a fáradtság, de jókedvű. Tetejükig hóba
süppedt autókat és utasaikat mentették egész éjjel (és szerdán napközben is). "
Teljesen hiábavaló a rádióban elhangzott, az újságokban megírt megannyi
figyelmeztetés. A hómunkások és a tűzoltók is hiába kérnek, könyörögnek. Az
emberek valamiféle belső kényszertől hajtva elindulnak — tűzön-vízen át. Aztán
persze mi ássuk ki őket a 110-120 centis hóbuckákból " — mondja Kovács Zsolt. A
vastagon behavazott úton tényleg ez a helyzet. A terepjáró-gépkocsik hólánccal
is csak vergődnek. Ennek ellenére egy "optikai tuningfelszerelések" tömkelegében
pompázó Audi A4 Quattro nekivág a domboknak Pilisszántó irányában. Persze
vezetőjét hiába kérlelik a közúti hómunkások. "Az ő kocsija mindenhol átmegy."
Kétszáz méter után azonban rá kell ébrednie, a modern technikának is vannak
korlátai. Az aszfalton feltehetőleg irigy pillantásokat vonzó autócsoda
hamarosan tehetetlen vasdarabbá válik, alaposan beragad a hócsapdába. Persze jól
jönnek a hómunkások, amikor már megtörtént a baj, és a csupadísz Audit ki kell
szabadítani a kátyúból. "Mindegyik ezt csinálja" — panaszkodnak a közútkezelő
dolgozói. "Elmegy ez, elmegy ez — hajtogatják, aztán mi tologatjuk őket
ide-oda." A hómaró újabb körre indul. Előző útja óta talán 15 perc telhetett el.
A másik kocsinak már a nyomai sem látszanak. A narancssárga monstrum mögött
járhatóvá válik az út. Meg is indul a forgalom. Akad, aki félreáll, hogy
elhagyott hóláncát keresgélje, mások csúszkálva igyekeznek kikerülni egymást.
Pedig a marógép csupán másfél tengelyszélességben pusztította el a természetes
akadályt. Az autósok akkor is mennek. A vörösváriak és a pilisszántóiak többsége
azonban nem siet sehova. Tudják, sehova nem érdemes elindulni. Új népszokás
született, aki unatkozik, kimegy a ház elé, és elhányja a havat. Jó kis
elfoglaltság, hiszen félóránként nyugodtan meg lehet ismételni. Akinek pedig
lapát van a kezében, biztosan nem fázik. Az időjárást igazából csak a gyerekek
és a kutyák élvezik. A kerítések mögött német juhászkutyák és kuvaszok
hengergetik magukat a hóban. Ugatják a telet. A gyerekek pedig még az árokba is
bemásznak, csak azért, hogy a hó name a térdükig, hanem a mellkasukig érjen.
Nemcsak a Pilis lábainál küzdenek az elemekkel, Csobánka, Százhalombatta és
Ercsi is hó alá került. A lórévi polgármester is hasznos elfoglaltságot talált
magának, hozzájuk ugyanis már a kenyereskocsi sem jut be. Ő maga szállít élelmet
az elzártaknak — traktoron. Ez utóbbi egyébként Pest megye, Veszprém megye és
Fejér megye közkedvelt közlekedési eszközének számít. Jeep Cherokeet, Mitsubishi
Pajerót húznak ki az árkokból az ősrégi Zetorok. Az úton ragadtak persze hálásak
a tűzoltók, útmunkások segítségéért. Azt azonban nem lehet tudni, vajon
megfogadják -e legközelebb az otthonmaradásra ösztönző jó tanácsot. S azt sem,
hogy emlékeik felélednek -e majd, ha jövőre kocsit kell venni az önkéntes
tűzoltóknak vagy hálájuk elolvad tavasszal a ma még legyőzhetetlennek tűnő hóval
együtt. A hóakadályok, hófúvások országszerte számos települést zártak el a
külvilágtól. Megközelíthetetlenné vált nyolc Vas megyei község, s hótorlasz mögé
szorul a Bács-Kiskun megyei Újsolt 190 lakosa is. A 6-os úton keletkezett
torlódás miatt bizonytalan időre lezárták a dunaföldvári hidat. Fejérben volt a
legkritikusabb a helyzet: 8 települést egyáltalán nem lehet megközelíteni, s
időlegesen elvesztette kapcsolatát a külvilággal Lepsény és Enying is. A megye
több más települését is csupán kerülővel, egyetlen irányból lehetett
megközelíteni — tájékoztatta lapunkat Szabó Ferenc ezredes, a megyei védelmi
bizottság titkára. Tegnap összesen 11 vesebeteget és combnyaktörést szenvedett
lakost juttattak kórházba. Kiemelt feladatként kezelik az Előszállásnál elakadt
három sertésszállító jármű kimenekítését is. A hómentesítésre a Magyar Honvédség
segítségét kérték, helikoptereikkel vittek kenyeret Bodmérre és Vértesboglárra.
A tanítás és a műszak végén a megyében dolgozó ingázók és a vidékről bejáró
diákok Székesfehérváron rekedtek. A megyeszékhelyen egyébként csütörtökre és
péntekre tanítási szünetet rendeltek el. A megyében a legnagyobb problémát az
átutazó forgalom okozza, s habár nem lehet közlekedni, a kamionok és buszok
sofőrjei nem hajlandóak leállítani járműveiket — magyarázta Lánczos János, a
Fejér Megyei Közútkezelő Kht. osztályvezetője. Kamionok okoznak fennakadást az
ország más pontjain is. Veszprém megyében a 8-as úton órákon állt a forgalom
Várpalota és a péti elágazás között két elakadt kamion miatt. A kamionok nyári
gumival, hólánc nélkül indulnak útnak — mondta Balogh András, a Veszprém Megyei
Közútkezelő Kht. igazgatója. A kht. vezetői kérték, hogy rendeljenek el forgalmi
korlátozást a kamionok számára. Erre azonban a szaktárca vezetője szerint nincs
szükség, bár a miniszter felkérte a fuvarozókat, lehetőleg name hagyják el a
telephelyeiket. Mint Szűcs Andrástól, a KHVM munkatársától megtudtuk, nem
terveznek korlátozást. Tegnap újabb házak dőltek össze a hó súlya alatt.
Somogyszobon egy vályogház oldalsó fala dőlt ki, az épület lakhatatlan. A
héttagú családot kiköltöztették, s ideiglenesen szövetkezeti vagy egyházi
lakásban szállásolják el — tájékoztatta lapunkat Eller János polgármester.
Szekszárdon a 6-os úton parkolóba terelték az arra tartókat, s számukra itt
pihenő-melegedő helyet alakítottak ki — tájékoztatta lapunkat Schieber József, a
Polgári Védelem Országos Parancsnokságának szóvivője. Az elzárt falvak hamarosan
ellátási problémákkal nézhetnek szembe, így előkészítettek matracot, takarókat a
számukra. A hófúvás a MÁV teljes hálózatán fennakadásokat okozott, mindenütt
legalább 30 percet késtek a vonatok. Kaposvár és Tab között, illetve
Kecskemétről két irányba nem indítottak járatot. A behavazott váltók miatt
főként Északnyugat-Magyarországon vesztegeltek a vonatok. A Volánbusz Rt.
távolsági járatai közül nem indulnak a Bakonyba és Tolna, Baranya, Bács-Kiskun
megye egyes településeire buszok. Nem közlekedett a Volán az M1-es autópályán
sem, mivel azt a rendőrség lezárta. Szerdán megalakult a rendkívüli havazás
miatt kialakult káosz kezelésével megbízott operatív bizottság. A Közlekedési,
Hírközlési és Vízügyi Minisztérium által koordinált testület vezetője a tárca
közigazgatási államtitkára, Bán Tamás. A megyei mentési feladatokkal a megyei
védelmi bizottságokat bízták meg, ezek irányítását és az információszolgáltatást
pedig az operatív bizottság végzi. A KHVM új testületében helyet kapott a
Miniszterelnöki Hivatal, a Belügyminisztérium, az Országos Meteorológiai
Szolgálat, a MÁV Rt., a Volán Egyesülés, a Közlekedési Főfelügyelet is. Napok
óta hóvihar tombol egész Európában. Egy héten belül immár másodszor bénította
meg a lengyel fővárost a hatalmas hózuhatag. Tegnap este az autóbuszok sok
helyütt két és fél órás késéssel érkeztek a célállomásra, a főútvonalakon pedig
több kilométer dugók alakultak ki. A vészhelyzetből egyedül a taxisok húztak
hasznot. Olyan sokan kerestek bérkocsit, hogy csak a szerencsések juthattak
járműhöz. Varsó meredekebb részein és a hidakon csigatempóban haladt a
gépkocsiáradat. A síkos utakon csak üggyel-bajjal jutottak előre a személyautók,
a buszközlekedés pedig teljesen csődöt mondott. Ukrajnában a zord tél
következtében 2800 település maradt áram nélkül szerdára virradóra. Előzetes
adatok szerint Kijev megyében 45, Lemberg megyében 139, Poltavában 195,
Cserkassziban 62, Dnyipropetrovszk megyében 396, Donyeckben 42, Mikolajivban
pedig 46 falu, város borult sötétségbe. A vezetékre rakódott vizes hó miatt a
Dnyeper melléki vasútvonalakon villanymozdony helyett gőzmozdonyok vontatták a
személyszállító szerelvényeket. Zaporozsje megyeszékhelyen a leszakadt
villanyvezetékek miatt rendkívüli állapotot vezettek be. A mintegy 860 ezer
lakosú városban nem közlekedik 164 trolibusz és 110 villamos, s megbénult a
forgalom több vasútvonalon is. Németországban Baden-Württemberg tartományban és
Bajorországban a főutakon és az autópályán egyaránt 25-30 kilométer hosszan
torlódtak fel az személygépkocsik és az autóbuszok. Két ember életét vesztette a
balesetekben, s sokakat kellett kórházba szállítani sérülésekkel is. A müncheni
repülőtéren jelentősen csökkent a forgalom, a légitársaság vezetői több mint 100
járatot töröltek. A többi sem tudott pontosan elindulni, félórás, órás késéseket
regisztráltak. Svájcban a hó miatt több mint egy órára le kellett zárni a
zürichi repülőtér egyik kifutópályáját. Tömegbalesetet okozott a rendkívüli
havazás az Egyesült Államokban is. Oregon állam egyik havas, csúszós
autópályáján több mint 80 jármű — köztük diákokat szállító négy busz — szaladt
egymásba. Két utas életét vesztette, és rengeteg amerikait súlyos sérüléssel
kellett kórházba szállítani. " Minden napra esik egy szemantikai puccs. A magyar
országgyűlési képviselő, ha akarja, szenátornak nevezi magát, ugyanaz a párt
egyik nap ellenzék, a másik nap kormányoldalon álló, sőt a parlamenti többség
akarata még a matematikánál is erősebb. Legutóbb láthattunk egy
sífelszereléseket reklámozó plakátot, melyről nyomban elhangzott, hogy nem az,
ami ... " A rendszerváltás legnagyobb vesztesei a szavak. Nem mintha annak
előtte a mindenkori hatalom dédelgette volna a szavakat. Éppen ellenkezőleg,
jelentésüket megcsúfolta, egyeseket betiltott, másokat az értelmetlenségig
kiürített. A tizenkilencedik század elején élt egy őrült cár Oroszországban, aki
betiltotta a szabadság szót. Hiába tette, mint azt a rákövetkező dekabrista
felkelés megmutatta. A tekintélyelvű, totalitárius hatalom szótára ugyanis
mindig szemben állt a hatalom nélküliek szótárával, melyből szép és igaz
mondatok fakadtak. Pilinszky János 1964-ben ars poeticaként a Magvető Kiadó
igazgatójának azt írta, hogy szeretné, ha verseinek halálraítélt legyen a
lektora. A mondatot pontosan értette a vallató és a vallatott szerepében
kényszerűen egyaránt járatos igazgató, és értetlenséget színlelve megtiltotta a
költőnek, hogy szavai nyilvánosságot kapjanak. De a mondat élt, és mindmáig él.
Orwell 1984-ről szóló regényének megrázó negatív nyelvi utópiája azért lehetett
mozgósító erejű a szabadsághiányos múltban, mert semmi nem lehetett hatékonyabb
érv a szólásszabadság mellett, mint a szólásszabadság hiánya. A rendszerváltás
radikális fordulatot hozott. Felszabadultak a szavak, de mindenki meglepetésre
erejük elapadt, igazuk és szépségük eltűnt. Kísértetek szabadultak el a szabaddá
vált nyilvánosságban, a szavak gyilkos, ordas, gonosz indulatok árján úszva
szorongást, félelmet, az egyszer volt újra megtörténhetésének vélelmét keltették
fel. A közbeszéd szavai az évek során egyre csak torzultak, egyre
értelmetlenebbé váltak, az értelmes közlés útján álló torlaszokat képeztek. A
rendszerváltás tizedik évében eljutottunk oda, hogy a szavak elfutottak. Ami
helyettük maradt, az nem több, mint fonémák zagyva halmaza, melynek jelentését a
hatalom és egyes-egyedül a hatalom képes csak megszabni, nem számít a konvenció,
de még a közvetlen tapasztalat sem. Minden napra esik egy szemantikai puccs. A
magyar országgyűlési képviselő, ha akarja, szenátornak nevezi magát, ugyanaz a
párt egyik nap ellenzék, a másik nap kormányoldalon álló, sőt a parlamenti
többség akarata még a matematikánál is erősebb. Legutóbb láthattunk egy
sífelszereléseket reklámozó plakátot, melyről nyomban elhangzott, hogy nem az,
ami, csak egy fénykép, melyen síoktatók között egy férfiimitátor tévébemondó
társaságában ott látható a magyar miniszterelnök is. Ki kérdezné, hogy a fénykép
miért éppen síelőket mutat, amikor Magyarország a pusztáról híres, meg arról,
hogy egy olyan sípálya sincs területén, melyen életveszély nélkül le lehetne
siklani. A szavak kiürülésének egyik oka a civil társadalom szótárának állapota,
mely ahhoz ugyan erős volt, hogy antidemokratikus viszonyok között fenntartsa a
demokrácia reményét, de arra már gyengének bizonyult, hogy a demokratikus
viszonyok formáinak megteremtését követően kikövetelje a formák tartalommal való
telítését. Eluralkodott a magyar politikai kultúra egyik átkos öröksége, a
jogászi nyelv, melynek szavai csak a semmitmondásra, a csűrés-csavarásra, az
időhúzásra, a partner elnémítására, a nyers nyelvi agresszióra alkalmasak. A
politikai közbeszédben egyeduralomra jutott jogi nyelvhasználat előfeltevése,
hogy csak azt lehet számon kérni, ami le van írva és ahogyan le van írva. Mivel
az élet természeténél fogva leírhatatlan, és milliárdnyi történése a résztvevők
között újra meg újra megkötött értelmezési szövetségen múlik, az új beszédből
kimaradt az élet, kimaradtak az emberek. Minden kimondhatóvá vált, amit nem tilt
törvény, írott szabály. A lomposan megfogalmazott jogi szövegek korlátlanul
megnyitották az utat az önkényes nyelvhasználat előtt, mely mögött nincs s nem
is lehet gondolt, ami feltételezné a jogi nyelven túl érvényes szótár létét. Ha
ezt a szótárt a hatalom semmibe veszi, azt mondhat, amit akar. És azt is mond.
Vegyük példaként a legutóbbi szemantikai puccsot, mely a magánlevél jelentését
forgatta fel keresztül-kasul. A Magyar Köztársaság közpénzekből fenntartott
washingtoni nagykövetségének közpénzekből fizetett lakója a nyilván nem a maga
pénzén nyomtatott, nagyköveti címét látványosan hangsúlyozó levélpapírján
levelet írt egy olyan alapítvány amerikai szponzorának, akinek pénzéből az
alapítvány magyarországi újságírókat díjaz évről évre. A jog nem tiltja, hogy
egy nagykövet magánlevelet írjon, és azt sem tiltja, hogy a levélben
magánvéleményként primitív és dehonesztáló állításokat fogalmazzon meg a magyar
belpolitika egyes kérdéseiben. A levél írója nem is érti, hogy mi a probléma.
Érthetné, ha érvényes volna számára a Pilinszky számára még érvényes nyelvi
univerzum, ahol a szavak jelentésének van egy, ha úgy tetszik, transzcendens
köre, melyben erkölcs, modor, szokás, illem, gondolkodói autonómia találhat
helyet. Mindezt a levél írója zárójelbe teszi, s rövidre zárva feljelentését, a
magyar társadalmat két osztályra bontja. Az egyik osztályt képezik a hozzá
hasonló tisztességesek, akiknek a díjazottak nem tetszenek, míg a másik
osztályhoz a tisztességtelenek tartoznak, akik párttagok, besúgók, karrieristák
voltak a kommunista múltban, a posztkommunista jelenben pedig másnak mutatják
magukat, mint amik. A díjazottak nekik tetszenek. A levél írója figyelemre
méltóan asszimilálódott a fideszes newspeak szabályaihoz. Magánlevelet ír,
miközben a levele a legmélyebben beavatkozik a magyar közállapotokba. Szerényen
magánszemélyként tolakszik elő, miközben levélpapírján cirkalmas betűk hirdeti
magas köztisztviselői rangját. Ha oroszt tanítana, nyilván azt mondaná
tanítványainak hogy Tatyjána levelét voltaképpen Anyegin írta, netán
Lenszkijnek. A levél írója a hagyomány embere. A nyelv, amelyen ír, már a
jelené, de ahogyan ír, az még a múlt. Mivel nem várható, hogy hazahívják,
lemondani meg semmiképpen sem fog, a tekintélyelvű személyiség amerikai kutatói
számára csak ajánlani lehet a vele való megismerkedést, melynek alapján
nagyszerű esettanulmányok várhatók. A kutatók minden bizonnyal felfigyelnek a
nagykövet által önállótlanul alkalmazott kétosztatú gondolkodásra, mely
tisztességesekre és tisztességtelenekre osztja a társadalmat, melynek elvben
osztatlan képviseletét kellene ellátnia. De még érdekesebb a projekció
jelensége. Goebbelsi módszereket tulajdonít a díjazott újságíróknak, miközben ő
maga az, aki Goebbelset követi, jóllehet, a mester jóval tehetségesebben
alkalmazta a nevéről elnevezett módszert. Ha már így esett, és nem mond le,
legalább annyit megtehetne a magánbűnbe süppedt közszereplő, hogy megköveti
feljelentettjeit. Van, akit már csak a síron túl érhet utol. Miként van az, hogy
egyesek száz évig is pergethetik tenyerükből életük homokját, és semmi, de semmi
nem esik meg velük, mások meg úgy élnek, hogy folyton ott vannak, ahol fontos
dolgok esnek meg, még ha nincs is befolyásuk a nagy ügyek menetére. Volt egy
öreg barátom, aki ilyen sorsot viselt. Pedig csöndes lélek lakozott benne,
túlságosan is. Orvosnak készült, de rossz évjáratban jutott az egyetem
lépcsőjéig: származása okán — meglengették fölötte a numerus clausus mocskos
zászlaját — úgy elzavarták, mint koldust a fukar ember házától. Szent-Györgyi
Albert segített rajta, apja barátja. Tanácsa roppant egyszerűen hangzott. A
gyerek keresztelkedjen ki, s már mint katolikus menjen el a bolognai
universitasra. Barátunkat — lévén, szabadgondolkodó — nem kötötték sem vallási,
sem tradicionális megfontolások, az áttérést különben is szükséges áldozatnak
tekintette. Így aztán két év múltán az ifjú már valóban a szegedi alma materben
folytathatta tanulmányait, ahol — kiváló eredményei birtokában — élvezte a
Nobel-díjas tudós segítőkészségét. Azért a Tisza-parti városban más is történt.
Pofozások, megszégyenítések, amíg egyszer csak megérkezett a SAS-behívó, irány a
munkaszázad, a zsúfolt vagon, és megérkezés Borba, a jugoszláviai bányavárosba.
A feledést hozó idő az egyik oldalról, a politikai érdek a másikról talán
megszépítheti ezt a borzasztó rabszolgamunkát, de az a két-három korosztály,
amelyet a magyar hatóságok odavezényeltek, azért megtapasztalták Dante
Infernóját. A meggyilkoltak persze már nem szólhatnak, az idő előtt meghaltak
se, de akik valamiért tudják, hogy ott mi történt, időről időre kötelességük
emlékezni. Olyan az emlékezet, mint a zsidó sírokon a kődarab. Vagy a nem zsidó
temetőkben a november eleji gyertyaláng. Hatezer fiatalembert adott el a magyar
állam a németeknek, hogy velük a Todt szervezet — a Siemens és más cégek
megbízásából — rezet bányásztasson, illetőleg fönt, a hegyekben vasutat építsen
az érckőzet elszállításához. A magyar keretlegények durvasága, az élelem- és
gyógyszerhiány, a hideg, a piszok megtette a magáét. A túlságosan leromlottakat
két ízben hazavezényelték. (Radnóti a második transzportban volt.) Az 1944.
március 19-e után elindított csoportba került e történet hőse is, a már majdnem
orvos fiatalember. Mielőtt az irdatlan hágókat, szakadékokat szép libasorban
elhagyták volna, megjelentek a partizánok. Jugoszlávia hegyei már csak ilyenek:
ott fenyőfák és partizánok teremnek leginkább. A titoisták táborában igen
megörültek barátunknak, s jóllehet, tiltakozott, mondván: ő belgyógyász és
pszichiáter, elérték, hogy a sebesülteket amputálja, operálja. Gyógyszer, műszer
itt volt elég — az angolok ejtőernyőjével küldték az utánpótlást —, csak éppen
orvosból volt hiány. A partizánháború körülményei között is van ám karrier. Mert
hősünket egyszer csak kiemelték. És elvitték a főhadiszállásra. Az ok: Tito
álmatlanságban szenvedett. A roppant terhek, az örökös hadi készültség, a
csapatok mozgatása, az ütközetek, az utánpótlás megszervezése, a millió véletlen
esemény elviselése és integrálása a katonai folyamatokba, megviselték. És
halottak és menekültek, aztán a diplomácia bonyolultsága — angolszász és szovjet
vetélkedés Jugoszláviáért —, továbbá a szerb, a horvát, a montenegrói, a dalmát
politikai megfontolások tiszteletben tartása és a lappangó konfliktusok
leszerelése kikezdték az idegrendszerét. Tito azt szerette, ha a politikai és a
katonai vezetők együtt élnek a brigádokkal, majd amikor kellőképpen
feltöltődtek, mindent elmesélnek egymásnak. Bizonyos idő után feltűnt: a
marsallnak a megbeszéléseken le-lecsukódik a szeme, este viszont képtelen
nyugovóra térni. Kardelj hozta a hírt, hogy valamelyik hegyi kórházukban működik
egy magyar orvos, aki bizonyos helyzetekben hipnózisban altatja az operálandó
betegeket. "Ő a mi emberünk!" — lelkesedett Rankovic. "Magyar orvos nem kell!"
mondta Tito, ami tökéletesen megfelelt az akkori és az ottani közhangulatnak.
Aztán amikor kiderült, hogy a pszichiáternek van egy kis származási eltérése,
ráadásul itáliai egyetemi gyakorlata, ő, aki Fiuméban évekig dolgozott
olaszokkal, megenyhült. Felhozták tehát a frontról a protezsált ifjút, aki
kisvártatva meg is kezdhette szuggesztiós tevékenységét. Tito este tízkor már
aludt, mint a macedón kefir, sőt nyugodtan végigaludta az éjszakát, ami hosszú
idő óta nem fordult vele elő. Freud Zsiga szelleme lebegett a titkos katonai
bázis felett. A légzési és a szívritmust szabályozó gyakorlatok, a különféle
relaxációs módszerek alkalmazása szinte kicserélték Josip Brozt. A bizalmas
együttlétek persze módot adtak némely csevegésekre is. A Vezér például
bevallotta, hogy számára a szerelem hozza el a szublimálás élményét, miután az
alkoholtól — ami merőben idegen a balkáni lélektől — semminemű feloldódást nem
nyer. Akkor éppen a szovjet távirászlány ügye foglalkoztatta. Sztálin elvtárs
ugyanis, ismerve gyengéjét, összekötőként elküldte hozzá a szép kis Pelagéját,
mondván: legyen, aki Tito üzeneteit eljuttatja Moszkvába. A lányt azonban
végzetes baleset érte, a Gazda pedig azzal vádolja őt, mármint Titót, hogy
szándékos volt a halála. Pedig egy háborúban — bizonygatta a marsall — minden
megesik, lám, őt is el akarják tenni láb alól; a németek nyolcszáz
légideszantost küldtek ellene. Pelagéját mindazonáltal kedvelte, jóllehet, nem
is ő, hanem Rankovic mutatott férfiúi érzelmeket iránta, de hát ezt hogyan
közölje a haragvó Poszeidonnal? Szóval ilyen és ehhez hasonló bennfentes mesékre
tett szert a mi diploma nélküli orvosunk. Aki, ahogy eloltották a világháború
lángjait, hazajött Magyarországra. Befejezte az egyetemet, és ment a János
kórházba cselédkönyvezni. A politikától távol tartotta magát, jóllehet, azokban
a fényes szelekkel átfújt években a magyar baloldalon még nagyon szerették
Titót. (Az is lehet, hogy jobban, mint a Kreml urát, amin fél évszázad múltán
igazán nincs mit csodálkoznunk. Ösztönösen éreztek bizonyos különbséget. Tito
volt a szabadon választott, míg Józsi bácsi a kötelező gyakorlat.) Ezzel csak
azt akarjuk mondani: ha elbeszélésünk első embere magára ölti a partizán-módit,
akár még képviselő is lehetett volna. Így csak kezelte a képviselő urakat, ha
túlságosan belebonyolódtak a politikába. Egy szó, mint száz, képviselő nem
lehet, ellenben díszvendég igen. 1947. december 6-án Tito Budapestre látogatott.
Kivételes pompával fogadták. Kelebiától Budapestig százméterenként magyar és
jugoszláv zászló lobogott a sínek mentén, és katonák tisztelegtek a
különvonatnak. A pályaudvari ceremóniára a hajdani "bajtársat" is meghívták. A
belgyógyász-pszichiátert azonban a jugoszláv nagykövetség invitálta, miáltal nem
a magyar, hanem a jugoszláv fogadócsoportban állt. Vesztére. Mert amikor Tito
lelépett a Pulmann-kocsi lépcsőjéről, rá a vörös kókuszszőnyegre, amolyan
elvtársi lapockaveregetéssel ugyan üdvözölte Rákosi Mátyás, majd kezet rázott
hazája nagykövetével, ám amint a sorban észrevette — ahogy ő mondta — álmainak
varázslóját, olyan forró barátsággal ölelte át, ami mindenkinek feltűnt.
Rákosinak is. "Ki ez?" — kérdezte a magyar kommunisták első embere. Péter Gábor
pár perc múlva jelentette: csak egy orvos, aki a partizánok között gyógyított. A
nevét azért felírták. És amint lehetett, el is jött érte a "meseautó". Hogy hat
éven át tovább vívja Borban megkezdett csatáját. Amikor nem olyan régen a
balkáni háborúról olvastam, bevallom, csak és kizárólag öreg orvos barátomra
gondoltam. Aki egyszer azt mondta: őrület, hogy két szomszéd nép között a háború
legyen az egyetlen megfelelő érintkezési forma. Persze könnyen tehette, hogy
ilyeneket mondjon. Akkor már diligyógyász volt a Lipótmezőn. Így nevezik az
Európai Unió és a szerb ellenzék közötti megállapodást, amelynek köszönhetően a
"szabad városok" — copyright by Bodo Hombach, (EU) — fűtőolajhoz jutnak. Bőven
akadnak olyan szerbiai települések, ahol nem a szerb kormánypártok egyikének a
jelöltje győzött, de első körben Nis és Pirot lakóit töltheti el némi melegség,
mikor megérkezik az EU kora karácsonyi ajándéka, amellyel majd befűtenek. A
lakásokban. A Nyugattól minden adandó alkalommal a Jugoszlávia elleni szankciók
eltörlését kérő szerb ellenzéki vezetők, ha a gazdasági zárlat feloldását nem
is, azt legalább elérték, hogy 350 tonna fűtőolajhoz jutnak a polgárok. Hacsak a
jugoszláv utakon, némi hatósági közreműködéssel, lába nem kél a szállítmánynak.
Optimista lelkületű ember már erre is azt mondja: kezdetnek nem rossz. A
realista a jó szándékot látja benne, no meg azt: ennyire tellett. A
megátalkodott, negatív kisugárzású pesszimista meg persze kérdezhetné, miért
csak most, miért nem előbb? Hiszen már szeptemberben, sőt a NATO-bombázások
idején tudni lehetett: a szétlőtt finomítók egyhamar nem fognak teljes
kapacitással működni, a tél viszont legalább olyan pontosan megérkezik, mint az
újvidéki olajtartályokra a lézerirányítású bomba. A mostani segély viszont
felfogható próbának, melynek sikerétől függ a további segélyezés. Brüszszelben
nem is tagadják: a folytatás attól függ, hogy az elkövetkezendő tíz napban
rendben megérkeznek -e Nisbe és Pirotba a szállítmányok. Az olaj sikeres célba
érésétől — azon túl, hogy a két szerbiai város lakói nem fognak dideregni és
azon tanakodni, miből is fizessék ki az addig mértékkel felhasznált
villanyáramot — ösztönző hatással kellene hogy legyen az ellenzéki pártokra.
Legfőképpen a Demokrata Párt és a Szerb Megújhodási Mozgalom (SPO) vezetőire.
Bár Zoran Djindjics az isztambuli EBESZ-konferenciát követően bejelentette: a
szerb ellenzék kész az együttműködésre. Az SPO első embere, Vuk Draskovics
semmit sem jelentett be, csak a szankciók feloldását sürgette. Az oly sokat és
sokak által sürgetett ellenzéki összefogás meg mintha csak nem körvonalazódna. A
két vezér közötti kapcsolat finoman szólva igen rideg. Rájuk férne némi
fűtőolaj-szállítmány, hogy a fagyos viszony felengedjen, és ők is — hasonlóan az
unióhoz — name csak a frázisok terén legyenek energikusak, hanem a demokráciát
illetően is. Amíg hatalmi rivalizálásukat nem szüntetik meg, a demokráciára
fordítható energia csak a fele lesz annak, amire amúgy képesek lennének.
Többéves tologatás után újra elnapolta Budapest közlekedésének fejlesztési
tervét. Az elutasított javaslat első mondataiban leszögezi: a tömegközlekedés —
pénz hiányában — évek óta folyamatosan romlik, ezért az emberek egyre többen
ülnek át autóba, hogy a száz évvel ezelőtt kialakult és — pénz hiányában — sok
helyen még ugyanolyan minőségű úthálózaton álljanak a dugóban. Nem nehéz
megjósolni: az elnapolt terv olyan nagyszabású fejlesztéseket javasol, melyeket
a közelgő közlekedési krízis ellenére sem tud a főváros — természetesen pénz
hiányában — megvalósítani. Ha a szemlélő túlteszi magát az egy éve tartó és
várhatóan tovább durvuló főváros-kormány vitán, akkor is látszik, hogy a nagyobb
beruházások még közös finanszírozásban is túl nagy falatot jelentenének. Ha
összeadjuk a főbb tételeket, amelyeket a fejlesztési terv kiemelt jelentőségű
beruházásnak nevez, a szükséges összeg meghaladja az 500 milliárd forintot. Ez a
summa a főváros éves költségvetésének közel hatszorosa. Hiába nyilvánvaló, hogy
a nagy fővárosi közlekedési fejlesztésekben az államnak is részt kell vennie,
még ha a politikai akarat meg is van, akkor sem lehet ezt a hatalmas beruházási
igényt kielégíteni. Elég, ha arra gondolunk, hogy az elmúlt tíz évben a
fővárosnak aránylag kedvező politikai konstellációk ellenére is egy szem híd és
a Hungária körútnak egy szakasza tudott megépülni. Új metró, gyorsvasút nem
létesült, holott a terv pont ezek építését szorgalmazza. Ha beigazolódik a
jóslata, és tíz éven belül háromszorosára nő a jelenlegi 350 ezres fővárosi
járműpark, akkor mindenki, legyen az kormányfő vagy főpolgármester, a saját
bőrén tapasztalja, hogy az elmúlt évek fejlesztési üteme megegyezik a
csúcsidőben araszoló autók sebességével. A fejlesztési terv ezért most
elsősorban felkiáltójelként funkcionál, ami felhívja a figyelmet arra: mekkora
szakadék tátong a van és a kell között. A mélységbe pedig most kellene
belebámulni ahhoz, hogy később bele name szédüljön az ember. Ebben pedig a
kormány és a főváros felelőssége egyforma. "A fiatal zeneakadémistát hibátlan
alakításával, szép baritonjával a közönség azonnal szívébe zárta, hangosan
ünnepelte." Így szólt egy rádiókritika az 1949. október 18-i Carmen-előadás
Moraleséről, Melis György első operaházi fellépéséről. Az azóta eltelt évtizedek
alatt a fiatal baritonistából a magyar zenei élet egyik vezető alakja, élő
legenda vált. Olyan énekes, aki tökéletes átéléssel, szenvedéllyel, humorral
alakítja lírai, drámai és buffoszerepeit. Aki nemcsak az operaszínpadon remekel,
hanem kiváló dalénekes és oratóriumszólista is s aki gyakorta tűz műsorára új
műveket. És akit ma is gyakorta ünnepel az Ybl-palota közönsége. — Ma este az
Operaházban jubileumi előadással köszöntik pályakezdésének fél évszázados
évfordulóját. Az előadás első felében a Cosi fan tutte I. felvonása hangzik fel,
ezt követően pedig a Cigánybáró I. felvonása. Miért éppen ezeket a műveket
választotta? — Mozart operája örökérvényű remekmű, amelynek minden korban van
mondanivalója. Először Don Alfonsót alakítottam benne, majd Guglielmo lettem,
több év elteltével pedig ismét megkaptam az öreg filozófus szerepét. Nagyon
szeretem a darabot, s most is rendszeresen színpadra lépek benne. Johann Strauss
műve pedig azért jutott eszembe, mert csodálatos muzsika, ami a dalszínházban
mindig is a legnagyobb énekesek előadásában hangzott fel. Egyébként is szeretem
az operettet, mulattat, s mindig szívesen szerepeltem ilyen darabokban. — Amikor
először énekelt a Carmenben, gondolt arra, hogy ötvenéves évfordulót is
ünnepelhet majd ezen a színpadon? — Az ember csak reménykedhet, s igyekezhet a
hangjával hosszabb és rövid távon is gazdálkodni. Különösen akkor, ha egy olyan
dalszínháznak a tagja, mint a budapesti Opera. Egyébként a vezetőség feladatának
és kötelességének tartom ma is, hogy megfelelő módon építse fel a fiatal
művészek pályáját, hogy olyan ritmusban kapják a mind nehezebb és nehezebb
szerepeket, hogy az technikailag biztonságos legyen, s így valóban szép és
tartalmas pályát énekelhessenek végig. Én pontosan emlékszem egy negyvenöt
esztendővel ezelőtti beszélgetésre, amelynek minden szavát megfogadtam.
Akkoriban kezdtem egyre jelentősebb szerepeket kapni, s egy Bánk bán után,
amelyben akkor Biberachot alakítottam, Palló Imre, a kiváló bariton azt mondta
nekem: " Gyuri fiam, name felejtsd el, előadás után indulás haza. Fürdés, egy
szerény vacsora és alvás. " Ő is ilyen napirend szerint élte az életét, nem
véletlen, hogy szintén hosszú pályát tudhatott magáénak. — Ez alatt a fél
évszázad alatt szinte az egész baritonrepertoárt elénekelte, egyedül Wagner
darabjaiban nem lépett színpadra. — Ezt ma is sajnálom. Rám osztották ugyan
1964-ben a Tannhäuser Wolframját, ami gyönyörű, lírai baritonszerep, s a
felújítás dirigense Ferencsik János volt, de éppen akkor kaptam életem
leglényegesebb külföldi felkérését is: Walter Felsenstein hívott meg a Komische
Operbe, a Don Giovannira. Ez a szerep nem egy embert, hanem egy tucatot kívánt.
Emberfeletti feladat volt, hiszen minden hangjegyre meg volt a kötelező
mozdulat. Felsenstein elégedett lehetett velem, mert a bemutató után óriási havi
fizetést ajánlott, és felkért, vállaljam el Berlinben a Falstaffot is. S bár
nagyon jó viszonyban voltunk, és meghatározó volt életemben ez a
vendégszereplés, nemet mondtam. Valami tudat alatt mindig működött bennem,
valami megérzés, hogy mikor mit vállalhatok el, s talán ennek köszönhetem, hogy
most is színpadra tudok lépni. A három alapkövetelményem a következő: tisztán
énekelni, szépen beszélni és meggyőzően játszani. — A szép beszéd egyébként is
kiemelkedő szerephez jut pályáján, hiszen minden évben egyszer díjátadóként lép
színpadra az Operaházban, hogy a szép magyar kiejtésért alapított elismerését az
erre legméltóbbnak talált kollégájának átnyújtsa. S annak ellenére, hogy
iskoláskorú volt, amikor a szlovák nyelv mellett megtanult magyarul is, az
egyetlen operaénekes, aki megkapta a Kazinczy-díjat. — Úgy vélem, aki színpadra
lép, annak kötelessége a nyelv ápolása. Engem nagyon boldoggá tett ez a
kitüntetés, különösen azért, mert én egyik díjamért, elismerésemért sem tettem
soha egyetlen lépést sem. Az érthetőséghez, a szép magyar beszédhez egyébként az
is hozzásegített, hogy a Zeneakadémián nemcsak dr. Molnár Imre foglalkozott
velünk, hanem az egyik legszebben beszélő színész, Abonyi Géza is. Ő mondta
mindig, hogy aki az utolsó sorban ül, az is fizetett a jegyéért, tehát annak is
kell értenie a szöveget. S úgy kell játszanunk, hogy aki először van operában,
az name azzal az élménnyel menjen haza, hogy itt csak három órán át ordibáltak,
s emellett az előadásunkkal annak is újdonságot kell nyújtanunk, aki sokadszor
ül be ugyanarra a produkcióra, és minden apróságot észrevesz. De talán a
legnagyobb bók az volt az életemben, amit Gábor Miklós mondott nekem: "Ha téged
nézlek a színpadon, nem veszem észre, hogy énekelsz." Ez a műfaj lényege: olyan
szuggesztivitással, olyan hőfokon kell előadni az operákat, hogy természetesnek
hasson az éneklés. — Az utóbbi években a közönség több filmben is találkozhatott
önnel. Lesz ennek folytatása? — Nem hiszem, bár nagyon izgalmas, érdekes
kirándulások voltak ezek a forgatások. Meglepett, amikor ezekre a szerepekre
felkértek, hiszen voltam alvilági főnök és őrült SS-tiszt, játszhattam a Balekok
és banditákban, valamint a Hány az óra, Vekker úr? című produkciókban.
Mindenesetre élveztem ezt a fajta munkát is. — Mit kíván ilyenkor magának még az
ember? — Egészséget, ha már az ember ilyen kort megért, és a nézők észrevették,
megszerették. Pedig úgy gondolom, én nem csináltam semmi mást, csak szolgáltam a
muzsikát és a közönséget. Boldoggá tett és tesz, hogy zeneszerzőzseniket
szólaltathatok meg, s ezáltal még közelebb kerülök művészetükhöz. Kompozíciói
egyedi hangvételűek, jellemző rájuk a minimálzenéhez, az etnóhoz és az európai
hagyományokhoz való vonzódás. A muzsikus-zeneszerző több mint negyedszázaddal
ezelőtt végzett a Liszt Ferenc Zeneművészeti Főiskolán, s 1979-ben alapítója
volt a 180-as csoportnak. Az együttes 1990-es feloszlása óta főleg zeneszerzői
tevékenységet folytat: komponált balettzenét, két kamaraoperát, nagyzenekari és
kamaraművet, valamint több tucatnyi filmnek, színházi előadásnak is ő a
zeneszerzője. Melis László szerzői estje holnap este lesz a Trafóban; a
koncerten az UMZE kamaraegyüttes és az Amadinda előadásában három különböző
alkotói periódus szerzeményei, a Maldoror énekei, a Mulomedicina Chironis és a
Henoch apokalypsise hangzanak fel Héja Domonkos dirigálásával. — Aki valami
miatt személyesen nem lehet jelen ezen az esten, az is meghallgathatja majd
ennek a koncertanyagát, hiszen ezekből a szerzeményekből lemezfelvétel is
készül. — Igen, éppen a napokban fejeztük be a stúdiómunkát. A CD a Budapesti
Music Center kiadásában lát majd napvilágot. Gőz László nemrég indított egy
huszonkét lemezből álló sorozatot, amelyben többek között Vidovszky László és
Faragó Béla szerzői albuma is helyet kapott, s ennek folytatásaként jelenik meg
az én CD-m is, remélhetőleg még ebben az esztendőben. — Többször dolgozott
együtt az Amadinda együttessel, számos darabjában kapnak fontos szerepet az
ütőhangszerek ... — Általában a ritmusos kompozíciókat szeretem, a giusto
tempójú darabokat, amelyekben kézenfekvő az ütőhangszerek használata. Egyébként
is nagyon kedvelem az etnozenét, az afrikai, a távol-keleti zenét; magam is
foglalkoztam ezekkel a muzsikákkal. Ma a korszerű hangzáshoz hozzátartozik az
ütős hangszerek kiemelt szerepeltetése is, s úgy veszem észre, hogy a közönség
is szereti az ilyen kompozíciókat. — Ma a kortárs zenére nagyon szűk réteg
kíváncsi. Érdemes mégis ebben a műfajban dolgozni? — Nehéz kérdés, hiszen egy
alkotó számára lényeges, hogy name az íróasztalfióknak dolgozzon. Hazudik, aki
azt állítja, hogy nem akar sikeres lenni vagy hogy számára nem fontos, hogy
minél több visszajelzést kapjon. Ma a kortárs zenével mindezt valóban nem lehet
elérni. Pedig a kilencvenes évek előtt még igenis lehetett ebben a műfajban is
eredményes az ember, hiszen a 180-as csoporttal tizenkét éven át telt házak
előtt játszhattunk a Zeneakadémián, jelentős törzsközönségünk volt, készültek
lemez- és rádiófelvételeink. Napjainkban azonban a kortárs zenének nincs
infrastruktúrája. Elhangzik egyszer egy mű egy koncerten, a jelen lévő néhány
száz ember meghallgatja, s még akkor, ha sikert arat, sincs biztosítva, hogy
legközelebb is lesz mód az előadásra. Mégis ha a dolog másik oldalát nézzük,
akkor azt mondom, hogy engem mindezek ellenére ez a zene érdekel. Ráadásul azt
gondolom, hogy az én muzsikám a hallgathatóbb, populárisabb kortárs zenék közé
tartozik. Rosszul érezném magam, ha ezt félreértenék, de nem kell mindenáron
mindenkinek tetszeni. Az is biztos, hogy ebből a műfajból nem lehet megélni, a
darabjaim kilencven százaléka ingyen készül. — Ön azonban azért is szerencsés,
hiszen film- és színházi zenéket is ír, s ezek általában sikeres produkciók
kísérőzenéi. — Igen, bár nehéz egészséges arányt találni a két műfaj között.
Egyébként lassan már két évtizede foglalkozom film- és színházi zenével, s
nagyon szeretem csinálni. Majdnem minden jelentős rendezővel együtt dolgozhattam
már, rengeteg közös produkcióm született Jeles Andrással, Valló Péterrel, Kiss
Csabával vagy Makk Károllyal. A legutóbbi munkám Kamondi Zoltán Az alkimista és
a szűz című filmjének kísérőzenéje volt, s most éppen Gödrös Frigyes Glamour
című alkotásához írok zenét; a filmet a jövő februári filmszemlén mutatják be.
Ebben az évadban nagyon érdekes feladat volt számomra, hogy Valló Péter két
Dosztojevszkij-rendezéséhez komponálhattam muzsikát a Kamaraszínházban, s
készülök egy következő bemutatóra is: Kaposváron Réthly Attila színpadra
állításában láthatják majd az érdeklődők a Heilbronni Katicát, s ehhez a
produkcióhoz is én komponálom a zenét. Közben pedig új koncertdarabjaim is
születnek: nemrég mutatták be a Black and White című zongoraszvitemet, amely
érdekes keveréke a barokk muzsikának és a mai tánczenének, s harmincperces ideje
alatt előadójának — elvileg — meg kell innia egy üveg Black and White whiskyt.
Ennek a "hatása" is meg van írva a darabban, hiszen egyre inkább hamissá válnak
az egyes táncok. Ez azonban a "hard" változat, általában azért ice tee-t
iszogatnak a muzsikusok. Készítek emellett az Amadindának egy Full kontakt című
darabot is, amelyben az ütősök egy idő után már nem a hangszereket, hanem
egymást ütik. De kaptam felkérést a Budapesti Csellóegyüttestől és egy
férfi-énekszextettől is, úgyhogy szerencsére bőven el vagyok látva feladatokkal.
Pazar látványosság fogadja a várbéli Fortuna 11 Galéria (Bp. I., Tárnok utca
10.) látogatóit a Zsolnay Gyár Stúdiójának most megnyílt kiállításán. A
kizárólag egyedi vagy kis sorozatban készített kerámiatárgyak a majd másfél száz
éves műhely hagyományteremtő szellemiségét képviselik, s egyben arra is választ
adnak, miért váltak a Zsolnay-tárgyak világszerte ismertté. A kiállítás egyik
szenzációja az az egy méter magas, áttört Zsolnay-díszváza, amely ezen a
kiállításon látható először. Mellette a közelmúltban átalakult gyár művészeti
stúdiójában készült, kézzel festett legszebb egyedi darabjai láthatók. A híres
pécsi gyárban a századforduló idején készült Zsolnay pirogránit kályhák és
kandallók — több még ma is működik közülük — ma már muzeális értéknek
számítanak, a Fortuna 11 Galériában most azonban látható a pár éve ismét munkába
állt kályhagyártó részleg két új terméke is, a kézzel festett cserépkályha és az
eozin-mázzal díszített míves kandalló. A kiállítás (és vásár) szín- és
formagazdagsága a tárgyak kézi megmunkálásának mesterségbeli biztonságáról, a
manufakturális módszer gondosságáról vall. A jövő év január 5-ig látható
kiállításon a kerámiatárgyak mellett Balogh István Péter és Börzsönyi Kollarits
Ferenc képei is bemutatkoznak. A műtárgyak helyben megvásárolhatók, s a
bevételből a Fortuna 11 Galéria támogatást ad a Szépművészeti Múzeum és a Liszt
Ferenc Zeneakadémia baráti körének. A Bibical World Gallery és a Makkabi
Könyvkiadó könyv-, kegytárgy- és művészeti galériája hét éve működik a budapesti
Wesselényi utcában. Számos nagyszerű kötet kiadása, kiállítások és fesztiválok
szervezése fűződik a nevükhöz, de most olyan vállalkozásba fogtak, amilyen
korábban még nem volt Magyarországon. Megszervezték ugyanis az Első
Magyarországi Judaika Árverést, amelynek keretében értékes kulturális-történeti
anyag — könyvek, kéziratok, kegytárgyak és festmények — kerül kalapács alá. Raj
Tamás, a Makkabi Kiadó vezetője, a judaisztika kiváló magyarországi szakértője
lapunknak beszámolt arról, hogy igazi ritkaságok is találhatók az árverésre
szánt anyagban. Ilyen például a teljes német Talmud-fordítás, amely a náci
Németországban jelent meg, és a kikiáltási ára 200 ezer forint. De kuriózum a
XVIII. századból Moses Mendelssohnnak (a híres zeneszerző nagyapjának)
nagyszabású könyve, a Jerusalem is, amely a zsidó felvilágosodás első művének
tekinthető. A kegytárgyak között is vannak egészen különleges darabok, mint
például egy kisméretű tóratekercs, amelynek a története is érdekes. A XVIII.
században Lengyelországban készült, a Lemberg melletti Libahara faluból
származik. Utolsó tulajdonosa Majse Buchmann szabómester volt, akit családjával
együtt 1942-ben a németek elhurcoltak. Így került a tóra a tulajdonos
barátjához, aki partizán volt és akit 1949-ben a Melnyik-csoport tagjaként
kivégeztek. A tekercset az ő rokona kívánja most értékesíteni. A kegytárgyak,
műtárgyak sajátos szépsége és történeti értéke mellett az anyag finomsága és a
megformálás egyedisége is megragadhatja az érdeklődőket. Kiemelkedik az
aukcióban részt vevő darabok közül egy ezüstből készült emeletes szédertál,
amelyet cizellált arany elemekkel díszítettek és a súlya megközelíti a négy
kilót. Egy miniatűr rabbi-szobrocska pedig az 1880-as évek körül készülhetett
porcelánból, tulajdonképpen sótartó, de a megformálása humorral telített, a
zsidó polgárság sajátos öniróniáját fejezi ki. A festmény-, könyv- és
műtárgy-aukcióknak különleges kultusza alakult ki az utóbbi időben
Magyarországon. A judaika-árverés szervezői azt remélik, hogy ez az újfajta,
tematikus aukció új színfoltot hoz az őszi árverési dömpingbe, és új távlatokat
nyit a gyűjtők előtt. Ezen az árverésen azok is megtalálhatják a nekik tetsző
tárgyat, akik jó befektetésre vágynak, de a kispénzű érdeklődők is
reménykedhetnek, mert akad a listán könyvritkaság mindössze 800 forint
kikiáltási áron. A tárgyak még ma megtekinthetők a Biblical World Galleryben, a
Wesselényi u. 13. szám alatt, az árverés pedig vasárnap délelőtt 10 órakor
kezdődik a Hotel Atrium Hyatt Kármán termében. Egy magángyűjtemény képei címmel
nyílik kiállítás ma a budapesti Szépművészeti Múzeumban. A tárlaton mintegy
hatvan művet tekinthetnek meg az érdeklődők Marghescuné Hunor Mária
gyűjteményéből. A kiállítás anyaga a négy világhírű, európai művész, Joan Miró,
Antoni Tapies, Eduardo Chillida és Pierre Alechinsky rajzai és sokszorosított
grafikái köré épül, de az ő munkáik mellett az érdeklődők az elmúlt évtizedek
képzőművészei közül megtekinthetik még Nicola da Maria, Günther Uecker, Emil
Schumacher, Gerhard Hoeme, Bernard Dorny, Etienne Hajdu és Bér János műveit is.
A kiállítás jövő év január végéig tart nyitva. Különleges kiállításnak ad
otthont a hónap végéig a Mai Manó Ház a Nagymező utcában: a teremben egyetlen
szobor, Szőcs Miklós Tui Jaguár című alkotása — egy fából készült állatábrázolás
— látható, körülötte pedig három fotográfusnak, Hajdú Józsefnek, Herendi
Péternek és Vékás Magdolnának a műről készített képei. A szobor alkotójával
beszélgettünk. — Azt írta önről valaki, hogy az egyik legkevésbé ismert magyar
szobrász, sokak szerint mégis kultikus figura ... — Megtisztelő ... A
"legkevésbé ismert" stimmel, a "kultikust" a romantika kedvéért teszik hozzá
általam ismeretlen egyének. Én csak ülök itt a műteremben és dolgozom. A
"legkevésbé ismert" jelzőt először Péter Vladimir használta velem kapcsolatban,
mikor 97-ben megkaptam a Soros-ösztöndíjat. Ennek a jelzőnek nagy sikere lett,
mert nálunk imádják a mártírokat, akik magányosan tönkremennek. Én nem látom
olyan szépnek a dolgot, de legyen — egyszer még hozhat ez pénzt. Van Goghra
gondolok elérzékenyülten, bár kicsit nyugtalanít, hogy az ő műveivel igazán
mások kerestek. — Tudatosan törekedett az "ismeretlenségre"? — Nem. Két ok miatt
alakult így. Egyrészt tényleg rejtőzködő vagyok, irtózom a megmutatkozástól.
Másrészt nem is nagyon akadtak munkáim. Nem illek bele abba a közegbe, ahol nem
az a fontos, hogy mit csinál valaki és annak milyen a minősége, hanem az, hogy
mennyire tudja megtölteni a kiállítótermeket. Örülök, ha azokkal a munkáimmal,
amiket huszonöt év alatt csináltam, meg tudok tölteni egy-két szobát. Nem
szeretem a zsúfoltságot, egy zsúfolt kiállításról jobb az elején kijönni,
mielőtt elfolyik a maradék életerőnk. Ezért szeretem ezt a kiállítást a Mai Manó
Házban: itt csak egy tárgy van. Egy tárgyat meg lehet nézni, sokat nem. — Miért
éppen ezt a szobrot választotta? — Van egy egyszerű és egy bonyolult válaszom.
Az egyszerű az, hogy miután éveken keresztül rétegelt lemezből dolgoztam,
eluntam a rétegelést, mást akartam — és a lyukasztgatás jutott az eszembe, ami
hallatlanul munkaigényesnek bizonyult, de úgy tűnik a kiállításból, van
eredménye. A Jaguár az első így készült munkám: egy lehetséges út kezdete. A
bonyolult válasz: az emberiség történetén végighúzódik egy spirituális
mítoszrendszer, ami viszonyítási pontként, világmagyarázatként szolgált az
archaikus kor népei számára. Ennek a rendszernek a mítoszait mára elfelejtettük,
s emiatt nekem hiányérzetem van. Ezért fordulok a régi kultúrák felé, amelyek
csak látszólag halottak. Régen azt mondták, van a látható és van a láthatatlan
világ, és a látható a láthatatlannak a megmutatkozása. Én ebben hiszek. Jung
mondta, ha az autó befordul a sarkon, nem látjuk, de attól még létezik. Léteznek
ideák, archetípusok, amiknek a visszaállítása rendkívül fontos lenne egy ilyen
szétszórt, kaotikus világban, mint amilyenben élünk, amiben nincs vallás, nincs
semmi, csak az individuum tobzódik, lelkesen és bambán fogyaszt a fogyasztói
társadalomban és nem veszi észre a manipuláltságát. Persze mindenki maga dönti
el, hogyan él, milyen áron marad életben. Nekem amúgy az életben maradáshoz, a
mindennapi megélhetéshez hihetetlen csekély érzékem van, így könnyen beszélek és
nehezen élek. Olyan vagyok ebben a társadalomban, mint volt egykor a
dinoszaurusz: hiába mondták neki, hogy "Repülj!", nem tudott repülni és kihalt.
— A szobor hálós szerkezetű, a háló adja ki a jaguár formáját, ami tehát belül
üres. — Nagyon fontos az üresség, az űr utal a láthatatlan valóságra. Mint egy
edényben, az üresség, azaz a lélek tölti ki a formát. Az üresség láthatóvá
tétele a forma. A gnosztikusok szerint a lélek be van zárva a testbe, az anyagi
világ mintegy rabul ejtette, ezért ki kell szabadítani. — Ez a jaguár korántsem
fenyegető, hanem szelid, harmonikus. — Platón szerint a művészet alapvető
feladata a rend megmutatása a káoszban. A szépet, a jót kell megmutatni. Ha a
magasabb rendűre irányul a figyelmünk, mi is magasabb rendűek leszünk. — Három
fotós háromféleképp fotózta le a szobrot. — Török Andrásé az ötlet, én nagyon
örültem neki. Mindig is szükségem volt fotókra a műveimről. Anynyit nézem a
munkámat, hogy a végén már nem látom. A fénykép újra megmutatja. Most művészi
fotók készültek a Jaguárról, nagyon szépek és tanulságosak, megmutatják, hogyan
gondolják tovább mások az én gondolataimat. Lelkileg is jót tett: érzem, nem
dolgoztam hiába egy évig. — Hová akar eljutni művészként? — Az úton járni kell
és nem megérkezni — de ez a veszély nem is fenyeget. Járni próbálok az úton,
majd kiderül, merre visz. — A Tui név is a keleti filozófiákra utal? — Ez a
művésznevem, amit kétévesen választottam. Az édesanyám Micurinak becézett, amit
én csak Mituinak tudtam kiejteni. Ebből lett a Tui. Erre hallgatok, ez a nevem.
Az egyetlen dolog az életben, amivel azonos vagyok. Minden mással problémám van.
Ötödik alkalommal nyújtják át ma este a Szentgyörgyi István színművészeti
díjakat a budapesti Fészek Klubban. Az alapítvány romániai színikritikusokból
álló kuratóriuma az idén három "élő legendának" ítélte oda a kitüntetést. A
filmvásznakról is jól ismert Orosz Lujza szinte egész pályája Kolozsvárhoz
kapcsolódik. 1950-ben végzett az akkor még itt működő Magyar Művészeti
Intézetben, de már 1948-tól tagja a színháznak. Gyönyörű színpadi beszédét
gyakran emlegetik példaként, nem véletlenül tanított diplomája kézhezvétele után
négy éven át beszédtechnikát a főiskolán. A színiirodalom legszebb szerepeit
alakította. A magyarországi nézők többek között a történelmi fordulat után
Budapestre látogató kolozsvári társulat A buszmegálló című produkciójában
láthatták. 1992-ben ő volt az Öregasszony Spiró György Csirkefejének
Szamos-parti előadásában az Anya szerepét alakította Camus A félreértés című
színművében. A kolozsváriak 1990-es vendégjátékán tapsolhattunk Senkálszky
Endrének is, aki éppen hatvan esztendeje aktív tagja a Magyar Színháznak.
Rendezőként, pedagógusként is dolgozott, 1964 és 1969 között pedig az intézmény
igazgatója volt. Októberben töltötte be a 85. életévét, de a kor színpadi
munkáján nem hagyott nyomot. Decemberben, a kolozsváriak tervezett
Vígszínház-beli vendégjátékán erről a budapesti közönség is megbizonyosodhat,
amikor is majd Shakespeare Troilus és Cressidájának Teiresziászaként láthatjuk
őt a magyar fővárosban. Zsoldos Árpád is jól ismert és kedvelt színész
Magyarországon: elég, ha csak a szentgyörgyi színház nagy sikerű Hegedűs a
háztetőn című musicaljében nyújtott madárcsontú, mégis hihetetlenül erős
Tevje-alakítására gondolunk. 1955-ben végzett a marosvásárhelyi főiskolán, több
színháznak is tagja volt, de legnagyobb alakításai a Tamási Áron Színházhoz
fűzik, ahol ma is dolgozik. Gratulálunk a kitüntetetteknek, és további sok
sikert kívánunk nekik! Újraöntik és eredeti helyén ismét felállítják Bory Jenő
szobrászművész (1879-1959) Sebzett hős című alkotását. A szobrot 1925-ben I.
világháborús emlékműként a Budapesti Műszaki Egyetem udvarán állították fel, s
az 1950-es években döntötték le. (Bronzanyagát a Sztálin-szobor készítésénél
használták fel.) Az eredeti gipszminta alapján negatívokat készítenek a 3,4
méter magas szoborról, majd a viaszkópiák alapján Gödöllőn egy magánöntődében
újraöntik a szobrot. Az Árgus Kiadó a szobor újraöntésével egyidejűleg albumot
jelentet meg a szobrász születésének 120. és halálának 40. évfordulója
alkalmából. A kiadvány 160 színes fotó segítségével ad képet az alkotó
munkásságáról. Nevezetes hősök térnek vissza a mozinézők életébe ezen a héten.
Ki újjászületve, ki saját nyomdokain haladva. (Ilyen is van: körbe-körbe.) Az
egyik gyermekkorunk hőse, Tarzan, a másik felnőttkorunk hérosza, James Bond.
Tényleg hihetetlen, de Edgar Rice Burroughs híres regényhőse eddig már vagy
ötvenszer kelt életre a mozivásznon, de rajzfilmen most először elevenednek meg
kalandjai a Walt Disney Stúdió produkciójában. Mindaz a képzeletszülte meseelem,
ami a gorillacsaládban nevelkedő embergyerek regénybeli történetének kalandos
feszültséget és romantikus lendületet kölcsönzött, ezúttal a rajzfilm műfajában
levetette az élő megjelenítés korlátait. Itt minden megtörténhet egy az egyben,
még az is, hogy Tarzan beszélget az állatokkal, hogy úgy mozog, mint ők, akiktől
a dzsungelélet minden fortélyát el kellett tanulnia az életben maradáshoz. Az
egész estés rajzfilm készítői egyszerű, kedves történetet mesélnek egy lényről,
aki az állatok között tapasztalja meg a szeretet, a családi összetartozás
erejét, s aki ember mivoltára ébredve is inkább a dzsungelt választja.
Gyerektörténet a Disney-feldolgozás, de felnőtt szemmel is élvezetes kaland a
dzsungel térbe helyezett látványa, Tarzan fantasztikus szörfözései-forgásai az
ágak között, és különösen szórakoztató a dzsungelkutató professzor lánya, Jane
figurája, akinek a megjelenésével Tarzannak a szerelem, a nézőnek pedig a
rajzfilmek éltető eleme, a kifogyhatatlan humor lép a történetbe. A hibátlanul
sikerült szinkron mellett a magyar változat meglepetése, hogy Phil Collins remek
ritmusú betétdalait Ákos énekli, saját műfordításában, hibátlan stílusérzékkel.
A 007-esből szám szerint ezúttal a 19. filmadagot fogyaszthatja a nagyérdemű, de
ennél is lényegesebb, hogy A világ nem elég című új opusz tanúsága szerint James
Bond láthatóan egy időre megint emberére talált: Pierce Brosnan angolos
eleganciája, kíméletlen hidegvére, na és persze az, hogy férfias és szívtipró,
megfelel a hírhedten legyőzhetetlen szuperkém iránti elvárásoknak. A nagy elődök
(Sean Connery, Roger Moore) játékában fellelhető irónia Brosnannek ugyan nem az
erőssége, de hál ' isten nem is erőlteti sem ő, sem a történet kiagyalói. A
digitalizált látvánnyá felturbózott kalandok sorjázásában tán kevesebb is rá az
idő, elég munkájába kerülhet a stábnak már az is, hogy az intellektus fölénye
azért name vesszen ki hősünkből az elképesztő csodaketyerék mellett. Mert
elsülhet kezében a szemüvegszár (elsül: talált, süllyedt), de az igazi
teljesítmény mégis az, hogy még idejében rájöjjön, két gyönyörűséges nő közül az
olajmilliárdos Sophie Marceau vagy az atomtudós Denise Richards érdemes -e a
megmentésre. A történet ismét nemzetközi, de persze már egyáltalán nincs semmi
pikantéria abban, hogy az egykori nagy, igazi (hidegháborús) ellenség, a volt
Szovjetunió területe, s ebben is főként a Baku környéki olajmező az
összekuszálódott szálak csomópontja. A rosszfiúk jó része szláv akcentussal töri
az angolt, de ez, valljuk be, csak arra a nyomorúságra utal, amelyben az utóbbi
évek szegény akciófilm-forgatókönyvírói kénytelenek kiizzadni egy valamirevaló
főgonoszt a kémhistóriájukhoz. Van viszont üldözés sítalpakon és sárkányrepülőn,
motorcsónakon és olajvezetékben, és még egy atom-tengeralattjáró belseje is
fontos szerepet kap, de ott már Bond az idővel is harcban áll, hogy megmenthesse
az emberiséget. Merthogy alább természetesen változatlanul nem adja. Bécs
Budapest - Wien Budapest 2000 címmel kétnyelvű album látott napvilágot a
Well-Press Kiadó gondozásában. A kiadványban a két város hasonlóságát és
különbözőségét két alkotópáros mutatja be: Bécset Hernádi Gyula író és Szebeni
András fotóművész láttatja magyar szemmel, míg Budapestről Gerhard Tötschinger
osztrák író-rendező mondja el a véleményét, s az immár 43 éve az osztrák
fővárosban élő Kalmár János fotóművész fedezi fel a maga és az olvasók számára.
A kiadó tájékoztatása szerint a szerzők mindenekelőtt a hétköznapi életre
összpontosítottak: mindkét városban elsősorban a kávéházi kultúra, az étkezési
szokások, a zene világa, a különleges építőművészeti részletek és sajátosságok,
a két város hírességei, az emberi kapcsolatok megnyilvánulása érdekelte őket. A
kiadvány keddi bécsi "premierjét" követően a budapesti sajtóbemutatót ma
tartják. A tízezer példányban megjelenő album megszületéséhez mindkét fővárosban
több rendezvény is kapcsolódik. Így például Bécsben és Budapesten is tíz-tíz
számozott kötet kerül kalapács alá, s az árverésen összegyűlt összeget tíz-tíz
alapítványnak ajánlják fel. A magyar fővárosban december 8-án a Néprajzi
Múzeumban kerül sor az album 1-től 10-ig sorszámozott példányainak az
aukciójára, míg Bécsben várhatóan a jövő év februárjában rendezik meg a licitet.
A horvát parlament szerdán alkotmányerejű törvényt fogadott el arról, hogy
ideiglenesen a szábor elnöke helyettesítheti a köztársaság elnökét. A horvát
elnök egészségi állapota mindeközben tovább romlott, és sajtóértesülések szerint
egy neves horvát építészt már felkértek arra, hogy tervezze meg Franjo Tudjman
síremlékét. A testület rendkívüli ülésén kétharmados szavazattöbbséggel
elfogadott törvényt azonnal ki is hirdették, így az azonnal érvénybe is lépett.
Az alkotmányerejű törvénnyel lehetőség nyílik arra, hogy name váltsák le
tisztségéből Franjo Tudjman köztársasági elnököt, akit 24. napja súlyos
állapotban kórházban ápolnak. A horvát alkotmányban csak a tartós akadályoztatás
fogalmát rögzítették, amely az államfő helyettesítésének esetére kötelezően
előírta új elnökválasztás kiírását is. Az új törvényben az alkotmányban
foglaltaknak megfelelően kimondták, hogy a köztársasági elnököt csak a parlament
elnöke helyettesítheti ideiglenesen. Az ideiglenes helyettesítés dátumáról maga
az államfő dönt írásban. Ha erre nem képes, a kormánynak az államfő
akadályoztatásától számított 30 napon belül az alkotmánybíróságtól kell kérnie a
köztársasági elnök ideiglenes helyettesítésének kihirdetését. A helyettesítés
legfeljebb 60 napig tarthat. Ha az ideiglenes helyettesítés okai ezek után is
fennállnak, a kormány kezdeményezheti az alkotmánybíróságnál, hogy ismét
állapítsa meg az elnök ideiglenes akadályoztatását. Vladimir Seks, a kormányzó
Horvát Demokratikus Közösség (HDZ) frakciójának vezetője a parlamenti vitában
egyebek között arra hivatkozott, hogy a kórházban kezelt államfő "él, aki
orvosaival együtt az életéért küzd, és pártja semmilyen okkal sem foszthatja meg
őt az államfői tisztségtől". Az ellenzéki pártok képviselői az alkotmányerejű
törvény ellen szavaztak, egyebek között arra hivatkozva, hogy a kormánypárt nem
tartja tiszteletben az alkotmányban foglaltakat, és nem hajlandó megállapodni a
parlamenti választások időpontjáról sem. Az alkotmány szerint a parlament
november 27-i feloszlatását követő 60 napon belül parlamenti választásokat kell
tartani, de a pontos dátumról még nem született döntés. Súlyosnak minősítette a
horvát köztársasági elnök egészségi állapotát a Tudjmant kezelő zágrábi
orvoscsoport. A Globus című zágrábi hetilap orvosi körökre hivatkozva azt
jelentette, hogy bármelyik pillanatban bekövetkezhet Tudjman halála. Az újság
szerint az államfőt november 1-jén már későn — legalább két nappal bélátfúródása
után — operálták meg, ami súlyos hashártyagyulladást és vérmérgezést okozott
szervezetében. A Jutarnji List című ellenzéki napilap szerdai számának
címoldalán A legrosszabb várható címmel arról adott hírt, hogy "többé már az
intenzív kezelés sem segít" az elnökön. Az újság megszólaltatta Ante Vulin
ismert építészt, aki megerősítette: néhány nappal ezelőtt felkérték arra, hogy
tervezze meg Franjo Tudjman sírhelyét. A Vecernji List című napilap úgy
értesült, hogy a Dubrava kórházban lélegeztető készülékkel segítik Tudjman
szervezetének működését, de az államfő nincs kómában. Milos Zeman cseh és
Mikulás Dzurinda szlovák kormányfő szerdán Pozsonyban aláírta az egykori
Csehszlovákia két utódállama: a Cseh Köztársaság és a Szlovák Köztársaság
közötti — eddig befejezetlen és évek óta sok vitát kiváltó — vagyonmegosztás
közös végrehajtási módozatait rögzítő szerződést. A megállapodás szerint a cseh
kormány jelképes összegért: 1, azaz egy cseh koronáért megvásárolja a Cseh
Nemzeti Banktól azt a 30 milliárd koronát kitevő szlovák adósságot, amely miatt
Prága a szövetségi Csehszlovákia 1992 végén történt kettéválása óta, hétéves
huzavona után sem volt hajlandó kiadni Pozsonynak az egykor közös nemzeti bank
prágai páncéltermeiben őrzött 4,2 tonna aranykincset. Pozsony soha nem ismerte
el a cseh követelés jogosultságát. A volt cseh és a volt szlovák miniszterelnök
éveken át nem tudott megállapodni a vagyonrendezés nyitott kérdésében. Milos
Zeman és Mikulás Dzurinda azonban alig egy éve, közvetlenül a szlovákiai
kormányváltás után máris egyezséget kötött, amelynek értelmében egy éven belül
pontot tesznek az ügy végére. Állták a szavukat: a szerződés ratifikálása után a
szlovák aranykincs várhatóan a jövő év elején, azt követően kerülhet Pozsonyba,
hogyha az egyezményt már a két parlament is ratifikálta. "A két ország ezzel
lezárta a múltat, egyszersmind a óriási mértékű együttműködés előtt nyitott
teret" — jelentette ki Zeman cseh kormányfő. Bernard Kouchner, a koszovói
ENSZ-közigazgatás vezetője szerdán közölte: megelégelte az ENSZ biztonságot és
megbékélést célzó koszovói erőfeszítéseit érő bírálatokat. Kouchner erről a
Párizsban rendezett balkáni újjáépítési fórumon beszélt. Az ENSZ francia
koszovói különmegbízottja ismét felszólított a koszovói nemzetközi rendőrség
létszámának növelésére. Kouchner elmondta, hogy jelenleg 1700 nemzetközi rendőr
tevékenykedik Koszovóban, és ez teljesen elégtelen. " 6 ezer rendőrre lenne
szükségünk. Hol vannak a francia rendfenntartók? " — tette fel a kérdést a
különmegbízott. Szakadár albán fegyveresek kedden este tüzet nyitottak egy szerb
rendőrjárőrre Koszovó délkeleti határa mentén, a biztonsági övezet közelében:
két rendőr megsebesült — jelentette szerdán az RTS szerb állami tévé. Az RTS
rendőrségi közleményre hivatkozó beszámolója szerint a támadás a kizárólag
albánok lakta Lucane és Konculj között történt. A tévé szerint a támadók egy
négytagú járőrre nyitottak tüzet. A nisi polgármesteri hivataltól származó
értesüléseink szerint a szerbiai városba szerda este megérkezett a 10 teherautó,
amely az Európai Unió és a szerb ellenzék között létrejött megállapodás
értelmében fűtőolajat szállít az ellenzéki vezetésű, közép-szerbiai
településnek. A polgármesteri hivatalban nem tartottak attól, hogy a szállítmány
esetleg nem érkezne meg rendeltetési helyére. Nisen kívül Pirot városa részesül
még az "Energia a demokratizálódáshoz" elnevezésű akció keretén belül nyújtandó
fűtőolaj-szállítmányból. Oda öt teherautónyi olaj érkezett Macedóniából. Zoran
Zsivkovics polgármester hivatalában elmondták: semmiféle ünnepséget nem
szerveztek a városban ebből az alkalomból, minthogy "már maga az ünnep, hogy a
meleg lesz a lakásokban". Aktuális nemzetközi témák és a kétoldalú viszony
kérdései szerepelnek Martonyi János vasárnap kezdődő, egynapos hivatalos
moszkvai látogatásán. A magyar és az orosz külügyi tárca vezetője utoljára
tavaly februárban Budapesten folytatott eszmecserét. A májusról novemberre
halasztott Martonyi-vizittől szakértők azt várják, hogy kedvező politikai
légkört teremt a kétoldalú kapcsolatokban fennálló vitás kérdések megoldásához.
Kovács László személyében magyar külügyminiszter utoljára 1996 márciusában járt
Moszkvában. Jevgenyij Primakov ezt a vizitet viszonozva, tavaly februárban
látogatott el Budapestre. A két ország kapcsolatait terhelő vitás kérdések —
elsősorban a rendezetlen orosz államadósság és a restitúció — azóta újabbakkal
szaporodtak. A koszovói háború idején kirobbant konvojügy, az orosz KFOR-gépek
átrepülése körüli bonyodalom, legutóbb pedig Orbán Viktor kanadai nyilatkozata
váltott ki ingerült reakciókat Moszkvában. Budapest bízik abban, hogy az utóbbi
hónapokban keletkezett vitákat, félreértéseket az orosz fél számára is
megnyugtatóan sikerült tisztázni és lezárni. Martonyi János vasárnap kezdődő
moszkvai hivatalos látogatásának célja, hogy partnerével, Igor Ivanovval szót
váltson időszerű nemzetközi kérdésekről és a kétoldalú kapcsolatokról —
tájékoztatta lapunkat Kontra Ferenc, a Külügyminisztérium
főosztályvezető-helyettese. A tárgyalásokon valószínűleg szóba kerülnek az
európai biztonság, a délszláv válság, a koszovói rendezés és a NATO-orosz
együttműködés témái. Bár e kérdések egynémelyikében nincs nézetazonosság a két
ország között, az eszmecsere a várakozások szerint jó lehetőséget teremt az
álláspontok kifejtésére, s talán közelítésére is. A kétoldalú viszony, a
magyar-orosz gazdasági együttműködés egyik problémája az orosz államadósság
rendezetlensége. Oroszország mintegy 400 millió dolláros tartozásának
kiegyenlítése volt a témája a magyar-orosz gazdasági vegyes bizottság legutóbbi,
októberi ülésének. A megbeszélésen a felek elhatározták, hogy konkrét
javaslatokat dolgoznak ki az adósság rendezésére. A törlesztés határideje 2000.
január 31. A moszkvai külügyminiszteri megbeszéléseken Martonyi János föl
kívánja vetni a Szovjetunióba vitt magyar műkincsek visszaszolgáltatásának
kérdését. A belpolitikai és jogi csatározásokban formálódott orosz restitúciós
törvény értelmében Magyarország igényt tarthat Oroszországba elszármazott
műkincseinek nagy részére. Mint Kontra Ferenc elmondta, a magyar fél már több
jegyzékben kérte az orosz külügyminisztériumtól a beazonosított műtárgyak,
köztük a Sárospataki könyvtár gyűjteményének visszajuttatását. Ez utóbbi
hazahozatalára reális esélyt látnak a szakértők. A diplomata ugyanakkor
hozzátette: a restitúcióra csak kedvező politikai légkörben kerülhet sor. A
magyar-orosz kapcsolatokat azonban nem ez jellemezte az eltelt időszakban. Ezért
is fontos, hogy a viszony a korrektségen, a kiszámíthatóságon, egymás érdekeinek
kölcsönös tiszteletben tartásán alapuljon. E kedvező politikai légkör
kialakulásához nagyban hozzájárulhat Martonyi vizitje. Oroszország nagyhatalom
és fontos partner Magyarország számára. Ezért is fontos fenntartani a magas
szintű párbeszédet, és időről-időre szót váltani az országainkat érintő és
érdeklő aktuális kérdésekről — fejtette ki Kontra Ferenc. Az orosz
miniszterelnöknek érvényes meghívása van Magyarországra, ám erre feltehetően az
idén már nem kerül sor. Orbán Viktor korábban úgy nyilatkozott: kész Moszkvába
utazni, ha az oroszországi helyzet nem teszi lehetővé a kormányfői vizitet.
Budapest nem ragaszkodik a formaságokhoz. A csecsen fegyveresek katonai
parancsnoka cáfolta, hogy az orosz erők csaknem teljesen körbevették Groznijt,
amint azt Moszkva állítja. A parancsnok szerint a csecsen fővárosba keleti és
déli irányból szabad a ki- és bejárás. Mumadi Szajdajev ugyancsak hamisnak
nevezte azokat az orosz jelentéseket, amelyek szerint a csecsen harcosok
tömegesen hagyják el Groznijt és a várostól délre lévő hegyekben keresnek
menedéket. "Senki nem hagyta el a hadállását" — jelentette ki. Aszlan Maszhadov
csecsen elnök közölte: az urusz-martani harcosok megfogadták, hogy egész télen
helyükön maradnak és harcolnak. "Elképzelhető, hogy a Groznijtól 20 kilométerrel
délnyugatra fekvő város — az egyik legnagyobb csecsen település — lesz az első
olyan hely, ahol egyesült erővel harcolnak az oroszok ellen" — mondta. Az orosz
légierő gépei és a tüzérségi egységek ismét hevesen támadták Urusz-Martan
környékét, de a várostól nyugatra elhelyezkedő csecsen erők szemmel láthatóan
állták a sarat. Orosz források szerint a csecsen erők létszáma az utóbbi időben
3500-ra emelkedett. Az orosz külügyminiszter mégis hajlandó hétfőn Moszkvában
találkozni az EBESZ soros elnöki tisztét betöltő Knut Vollebaekkel, s tárgyalni
arról, hogy EBESZ-küldöttség látogasson Csecsenföldre. Igor Ivanov azt is
elfogadta, hogy EBESZ küldöttsége december első felében utazzon a körzetbe. Az
oslói orosz nagykövetség korábban még azt közölte a norvég külügyminiszterrel:
Ivanov túlzottan elfoglalt, így a hónap hátralévő részében már nem tud
találkozni vele. Oroszország a múlt heti isztambuli EBESZ-csúcson vonakodva bár,
de beleegyezett abba, hogy az EBESZ elnöke ellátogasson a szakadár kaukázusi
köztársaságba. Az orosz kormányfő büntetlenséget ígért azoknak a csecsen
fegyvereseknek, akiknek nem tapad vér a kezéhez, s leteszik a fegyvert a
szövetségi erők előtt. Vlagyimir Putyin hangsúlyozta, hogy az új amnesztiát —
amely hasonló lenne az 1994-96-os orosz-csecsen háborút követő moszkvai
bűnbocsánathoz — mindenképpen megszavazná az orosz alsóház. Putyin ezúttal nem
zárta ki teljesen Groznij ostromát, azt hangoztatva, hogy a bázisokat és a
fegyverraktárokat meg fogják semmisíteni. Úgy vélekedett, hogy a banditák "élő
pajzsként" használják fel polgári lakosokat, ezért a civileknek el kell hagyniuk
a csecsen fővárost, s az orosz hatóságok "mindennel el fogják látni őket". A
szlovák szociáldemokraták, akiknek pártját haláláig Alexander Dubcek vezette, az
1992. szeptember elsejei végzetes autóbaleset óta nem tudják elfogadni azt a
hivatalos verziót, amelyet a Ceské Budejovice-i bíróság 1993. évi ítélete
szentesített: szerencsétlenség történt, s ezért a szlovák politikus
gépkocsivezetőjét, Ján Rezníket jogerősen egyévi, letöltendő fegyházbüntetésre
ítélték. Mostanában, a cseh-szlovákiai "bársonyos forradalom" tizedik
évfordulójára emlékezve, magától értetődően, sok szó esik Alexander Dubcek
személyiségéről, a szlovák történelemben betöltött szerepéről. Ugyanakkor mind
Szlovákia Szociáldemokrata Pártja elnöke, Jaroslav Volf parlamenti képviselő,
mind a párt és a Dubcek család jogásza, Liboslav Leksa ismételten kifejtették
gyanújukat: nem baleset áldozata lett "a legnagyobb szlovák" — ahogyan ezekben a
napokban Dubceket emlegetik —, hanem merényletet követtek el ellene. Leksa
perújrafelvételt is kezdeményezett az ügyben, sőt Milos Zeman cseh
miniszterelnök is támogatja az új nyomozás lefolytatását — ellentétben
elődjével, Václav Klausszal. A szlovák szociáldemokraták (és Zeman révén — úgy
tetszik — a csehek is) arra alapozzák gyanújukat, hogy 1992 derekán Dubcek
személye egyre kényelmetlenebb lett azoknak a szlovák és cseh politikusoknak a
szemében, akik Csehszlovákia minél gyorsabb kettéválását szorgalmazták.
Dubcekről ugyanis közismert volt, hogy következetes híve — Václav Havellal
együtt — a csehek és szlovákok közös államának, és a két nemzet közötti vitás
kérdéseket tárgyalások útján, de az állami keretek megőrzésével szeretné
megoldani. Dubceknak az volt az álláspontja, hogy a közös állam szétválasztása
egyes cseh és szlovák politikusok egyéni ambícióit szolgálhatja ugyan, de
semmiképpen nem a két nép érdekeit. A szocdemek szerint éppen ezért akadályozta
mind a cseh Klaus-kabinet, mind a szlovák Vladimír Meciar kormánya az első — és
szerintük felületes — vizsgálat megismétlését. Ezért siettették az ítélet
meghozatalával az ügy lezárását, és arra is számíthattak: az önálló Szlovákia
megteremtésének láza el is tereli a figyelmet a gyanús körülményekről. Merthogy
ilyenek bőven akadnak — legalábbis a perújrafelvétel-kezdeményezőnek véleménye
szerint. Jaroslav Volf azt állítja, hogy az egész históriában roppant homályos
Dubcek gépkocsivezetőjének, Ján Rezníknek a szerepe. Rezník nem sokkal a
szerencsétlenség előtt került Dubcek mellé, aki nem kedvelte őt. Korábbi
sofőrjével jó személyes viszonya volt, teljesen megbízott benne. Rezníkről az a
hír járta, hogy a rendszerváltás előtt az állambiztonsági szolgálat
alkalmazottja volt, tehát érthető volt Dubcek tartózkodása azzal az emberrel
szemben, aki korábbi üldözői közé tartozott. Azt is rebesgették az új
gépkocsivezetőről, hogy a rendszerváltás után részt vett volna egyes
állambiztonsági ügynöknévsorok megsemmisítésében. Ezt azonban senki nem
bizonyította, ahogyan magát a megsemmisítés tényét sem. További bizonyíték lehet
a perújrafelvételhez a BMW cég szakértői véleménye (ilyen autóval utazott
Dubcek), amely kizárja az adott baleseti körülmények között olyan
hátgerincsérülés lehetőségét, ami a politikus halálát okozta. Nem értik azt sem
a szociáldemokraták, miért zárkóznak el mind a mai napig a vizsgálatban
illetékes cseh hatóságok attól, hogy a zsolnai székhelyű Bírósági Műszaki
Szakértői Intézet újra lejátssza a balesetet a baleset színhelyén. Jaroslav Volf
nem gyanúsít, hanem azt mondja: jó lenne végre tisztán látni. És amikor erről
nyilatkozik a nyilvánosságnak, akkor a Szocialista Internacionálé egyes
vezetőire hivatkozik, például Fischerre, az osztrák parlament elnökére és Pierre
Mauroyra, akik személyesen neki mondták el kívánságukat: hét év után kívánatos
lenne az ügy megnyugtató lezárása. A csehországi Ústi nad Labemben szerda
hajnalban teljesen lebontották azt a falat, amelyet a város vezetése építtetett
október elején azért, hogy elválassza a helyi romákat a szomszédos családi házak
lakóitól. A 65 méter hosszú, 1,8 méter magas építmény felhúzása ellen annak
idején nemcsak a csehországi roma szervezetek tiltakoztak, hanem több vezető
cseh politikus, többek között Václav Havel államfő is. A CTK hírügynökség
szerint a betonfal lebontása 56 ezer cseh koronába került. A Maticni utcai
"etnikai elválasztófal" megszüntetéséről kedden hozott döntést Ústi nad Labem
városi tanácsa. A testület arról is határozott, hogy 3,6 millió koronáért
(mintegy 100 ezer dollárért) megvásárolja annak a három családnak a házát,
amelyik a legtöbbet panaszkodott a cigány szomszédok túl zajos életmódjára. Az
építmény heves nemzetközi tiltakozást váltott ki az emberi jogvédő csoportok és
az Európai Unió részéről is. Az EU éppen a fal lebontásának napján tette közzé
nyilatkozatát, amely szerint a cseh EU-tagság egyik fő gondja a csehországi roma
népességgel való nem megfelelő bánásmód. A városi hatóságokra erős nyomást
gyakorolt a prágai kormány is a fal lebontása érdekében. Jan Kavan
külügyminiszter azt mondta, hogy ha nem történik gyors intézkedés az ügyben,
akkor a fal a cseh EU-csatlakozás akadálya lehet. A Vatikán ajánlásainak engedve
a német katolikus püspökök úgy határoztak, hogy egyházuk módosítani akarja
részvételét a terhestanácsadás törvény által szabályozott rendszerében. A
püspöki konferencia Würzburgban tartott tanácskozása után kiadott közlemény
szerint a pápa novemberi levelében megfogalmazott útmutatás értelmében a
katolikus egyház által fenntartott — mintegy 270 — iroda a jövőben is folytatja
az intenzív tanácsadást, ám nem fognak kiállítani olyan igazolást, amely
lehetővé teszi a megjelent nőknek terhességük büntetőjogi következmény nélküli
megszakítását. A 72 tagú konferencia által, három püspök fenntartásai mellett
elfogadott közlemény szerint a testület megvizsgálja, van -e lehetőség arra,
hogy a katolikus irodák az igazolások kiállítása nélkül is benn maradjanak a
terhestanácsadás törvényes rendszerében. A múltban a kormány és a parlament több
ízben is vizsgálta ezt a kérdést, és minden esetben olyan választ adott a
kérdést fölvetőknek (köztük püspököknek is), hogy a vonatkozó törvény módosítása
nem számíthat többségre a Bundestagban. Ez gyakorlatilag azt jelenti, hogy a
katolikus egyház kivonul a tanácsadási rendszerből. II. János Pál pápa már
júniusi, majd szeptemberi levelében is bírálta a német püspökségek részvételét a
terhes nőknek szervezett állami tanácsadásban, azt vetve a szemükre, hogy az
igazolások kiállításával lehetővé teszik meg nem született életek elpusztítását.
A püspökök november közepén a Vatikánban tett "ad limina" látogatásuk alatt
levelet adtak át az egyházfőnek, amelyben felsorolták megfontolásaikat és
érveiket a tanácsadási gyakorlat (benne az igazolások) fenntartása mellett. A
pápa ezt követően a német püspöki kar elnökéhez, Karl Lehmannhoz intézett
levelében leszögezte: azt kívánja, hogy a katolikus tanácsadó irodák "a jövőben
is folytassák és erősítsék az életet szolgáló magasztos tevékenységüket, de name
állítsanak ki olyan igazolásokat, amelyeknek révén a katolikus irodák a
magzatelhajtást lehetővé tevő rendszer részeivé válnak". Három magas rangú olasz
katonatiszt a hidegháború idején fontos államtitkokat adott át a volt szovjet
hírszerzésnek — vélik tudni a szerdai olasz újságok. Állítólag mindhárom személy
szerepel a Mitrohin-aktákban található listán. Az illetékesek elejétől fogva
óvatosan kezelték a Nyugatra szökött volt KGB-ügynök "leleplezéseit", ezért az
olaszokra vonatkozó listát ugyan közreadták, de az igazságügyi szervek azóta
alaposan tanulmányozzák azt. A Corriere della Sera című lap szerint az egyik
nevet sikerült azonosítania az üggyel foglalkozó katonai főállamügyésznek. Mario
Babiucról van szó, aki "Ikar" fedőnéven szerepelt a szovjet titkosszolgálat
jelentéseiben. Az olasz tábornok 1957-től a moszkvai olasz nagykövetség légügyi
attaséja volt. A másik két név — amelynek gazdáiról ugyancsak bebizonyosodott,
hogy kémkedtek a szovjeteknek — szintén szerepel a mintegy kétszázötven fős
listán, de kilétüket az ügyészség egyelőre nem fedte fel a sajtónak. Mitrohin
azt írja Babiucról, hogy a KGB annak idején kompromittáló anyagok alapján
szervezte be őt Moszkvában. Elhitették vele, hogy szeretője, Marina Fjodorovna
Mangurina teherbe esett tőle, és abortuszon kellett átesnie. Az attasét ekkor
megkereste egy szovjet titkosszolgálati tiszt, aki a nő férjének adta ki magát,
és megfenyegette Babiucot: botrányt csinál. "Ikar" ekkor belement mindenbe,
hajlandó volt együttműködni. Így került a KGB kezére az akkori olasz katonai
attasé által az otthoniaknak írt titkos jelentés, sőt még a külképviselet
páncélszekrényének a titkos kódja is. A japán rendőrség több akciót hajtott
végre, a Rajfu Szupeszu szekta után kutatva, amely azóta hallatott magáról, hogy
két tagjának szállodaszobájában egy mumifikált holttestre bukkantak. A nyomozást
azt követően rendelték el, hogy a közelmúltban egy holttestet leltek a tokiói
repülőtér közelében fekvő egyik szállodában. A szobát, ahol a 66 éves Kobajasi
Sinicsi teteme volt, a szekta két híve bérelte. Az áldozat fia, a szekta 31 éves
tanítványa azt állította, hogy apja még élt, amikor megtalálták, és a boncolás
okozta halálát. A rendőrök keveset tudnak a szektáról, amely rendszeres és drága
"önfelfedezési" szemináriumokat rendez. Idén eddig 2,6 millió áldozatot szedett
a gyógyíthatatlan immunbetegség, az AIDS — adta hírül a France 2 televízió az
Egészségügyi Világszervezet jelentésére hivatkozva. Korábban egyetlen évben sem
haltak meg ennyien a gyilkos betegség következtében. És még egy riasztó adat:
1999-ben 5,6 millió felnőttet és gyermeket fertőzött meg az AIDS kialakulását
okozó HIV-vírus. A betegség kitörése, azaz a 80-as évek eleje óta a kórokozó 50
millió embert fertőzött meg. Közülük már csak 33 millióan élek. Az AIDS
különösen gyorsan terjed a Szovjetunió utódállamaiban — állítja a jelentés.
Ezekben az országokban 1997 és 1999 között megduplázódott az AIDS-esek száma.
Amint a dokumentum rámutatott, a Független Államok Közösségének tagállamaiban,
főként azokban az orosz és ukrán nagyvárosokban, ahol különösen magas a
munkanélküliek aránya, rendkívüli módon megugrott a drogfogyasztók száma, így
ezeken a területeken jórészt a sterilizálatlan tű okozza a megbetegedéseket.
Ettől függetlenül az AIDS "epicentruma" továbbra is Afrika, s elsősorban annak
Szaharától délre eső része, ahol a vírussal fertőzöttek 55 százaléka nő. A
jelentés szerint 1999 végén — csak a 15 és 49 év közöttieket számolva — 12,2
millió afrikai nő és 10,1 millió férfi volt HIV-vírushordozó. Ázsiában ezzel
szemben mind több sikerrel veszik fel az AIDS-szel szembeni küzdelmet. Kevésbé
aggasztó a helyzet Dél-Amerikában is, ahol különösen nagy összegekkel támogatják
a megelőzést. Brazíliában 300 millió dollárt fordítottak 75 ezer ember
kezelésére. A betegség jóval kevésbé érinti a fejlett országokat. A nagyobbik
koalíciós erő, a Szolidaritás Választási Akció (AWS) egyik csoportja, a
Katolikus Családok Szervezete tagjának számító Kapera 1991-ben már lemondani
kényszerült akkori egészségügyi államtitkár-helyettesi posztjáról, mert
nyilvánosan perverzeknek minősítette a homoszexuálisokat. parlament szerepét
betöltő svájci nemzeti tanács hétfőn 11 órás vita után ratifikálta az alpesi
ország és az Európai Unió (EU) között négyéves tárgyalás után nemrégiben
létrejött eddigi legfontosabb dokumentumot. A Brüsszelben június 21-én aláírt
megállapodás 7 területen irányoz elő az eddiginél szorosabb együttműködést Svájc
és az európai integráció között. Közülük a legfontosabb, hogy a hatálybalépéstől
számított 5 év leteltével Svájc, illetve az EU-tagállamok polgárai szabadon
telepedhetnek le, vállalhatnak munkát, nyújthatnak szolgáltatásokat egymás
országaiban — jelenleg ezt kvótarendszer korlátozza —, és a szociális ellátások
kölcsönössége is hasonló lesz az EU-n belüli rendszerhez. A közlekedési
megállapodás szerint Svájc a jövőben az eddigi 28-ról 40 tonnára növeli az
alpesi tranzitforgalomban részt venni engedett tehergépkocsik súlyhatárát — a
kamionokra kiszabott útdíj azonban 2007-ig folyamatosan emelkedik —, továbbá az
EU és Svájc kölcsönösen megnyitja egymás számára a légiközlekedési piacot. A
szerződés a jövőre nézve liberalizálja számos mezőgazdasági termék
kereskedelmét, kitér a diplomák és védjegyek kölcsönös elismerésére, a
közbeszerzési pályázatokra, valamint arra, hogy a jövőben Svájc az
EU-tagállamokhoz hasonlóan veheti majd ki részét az uniós kutatási programokból
és forrásokból. A megállapodás várhatóan 2001-ben lép hatályba, miután
valamennyi uniós tagország parlamentje is ratifikálta. Közel négyszáz fő
jelenlétében tartotta összejövetelét múlt hét végén a Magyar Történelmi Családok
Egyesülete. A Magyar Tudományos Akadémia (MTA) épületében helyet kapott
találkozót Glatz Ferenc akadémiai elnök nyitotta meg, aki a magyar nemesség
történelmi szerepéről tartott előadást. A mintegy 180 magyarországi taggal
rendelkező egyesület találkozóján részt vett Habsburg Ottó is, akinek
Magyarországon élő fia, György szintén tagja a szervezetnek. Mint Kiss Gergely,
az egyesület titkára a HVG-nek elmondta, a tagok közé kerülhetnek a főnemesek
mellett a köznemesek is. Az egyesület alapítója és elnöke a Németországból az
1990-es évek elején hazatért gróf Nyáry János, aki most Csapody Miklós MDF-es
képviselővel közösen arra készül, hogy hatályon kívül helyeztetik az 1947-es 4.
törvényt, amely a nemesi rangok és címek eltörléséről szól. A tíz kis, zömében
szabolcsi konzervgyár hiteleire adott 2,33 milliárd forintnyi állami garancia
után (HVG, 1999.június 19.) a kormány újabb 5 milliárd forint értékben vállalt
készfizető kezességet tartósítóipari cégek hiteleire. Az intézkedést most is az
orosz válság miatt megingott likviditású cégek hitelképtelensége indokolja, ami
az alapanyag-termelők pozícióit is veszélyezteti. Az akkori akcióval ellentétben
most nem 100, hanem 70, illetve 90 százalékos garanciát vállal az állam, a
kedvezményezett ötven cég pedig — Galambos József, a Magyar Konzervgyártók
Szövetségének titkára szerint — gyakorlatilag az egész iparágat lefedi. A
kamattámogatás is differenciált: az állami garancia nélküli hitelekre 100, a
garantált hitelekre pedig a kezességvállalás mértékének növekedésével csökkenően
75, illetve 40 százalék. A kormányhatározat által nyújtott lehetőség alapján
11,5 milliárd forint új hitelt vehetnek fel a tartósítóipari termékeket gyártók,
a nyolc hónapos futamidejű konstrukcióban a tőketörlesztésre négy hónap
moratóriumot kapnak. A kormány egyben hozzájárult ahhoz is, hogy tavalyi hasonló
garanciavállalása után a konzervgyárak még fennálló, 2,6 milliárd forintnyi
hiteleit további nyolc hónappal meghosszabbítsák a bankok, amihez 50 százalékos
kezességvállalást és a jegybanki alapkamat 75 százalékának megfelelő
kamattámogatást biztosít. Egy év után Simicska Lajos feladta: az adóhivatal
elnöke családi halálesetekre és az ellene irányuló folyamatos támadásokra
hivatkozva kedden — miután találkozott Orbán Viktor miniszterelnökkel —
lemondott. Posztját eddigi helyettese, Vida Ildikó vette át, akit egyébként ő
hozott magával korábbi munkahelyéről. A Fidesz egykori gazdasági igazgatója
tavaly nyáron lett főadószedő, annak ellenére, hogy már kinevezése előtt számos
bírálat érte kiválasztását — például mert pártállásból került némi "alámerülés"
után állami főhivatal élére (HVG, 1998. július 4.), illetve mert tisztázatlan
körülmények között vált fantommá több olyan cég, amelyben korábban
tisztségviselőként vagy tulajdonosként érintett volt. A miniszterelnök eddig
mindig kiállt egykori kollégiumi társa, a hozzá hasonlóan székesfehérvári s a
pesti jogi karon végzett Simicska mellett, akinek széke még annak ellenére is
biztosnak látszott (HVG, 1999. május 29.), hogy első számú kiszemelt adórendőre,
Pelikán László ellen büntetőeljárás indult. A lemondás közvetlen előzménye a
Napi Magyarország hétfői cikke, amelyben az APEH-elnök, közhivatalnoktól
szokatlan módon, "Az elmúlt három hónapban megöltétek az apámat, az apósomat, az
Úristen irgalmazzon néktek" szavakat intézte mindazokhoz, akik szerinte okozói
voltak a családi tragédiáknak. Ennek az elsősorban Eörsi Mátyás
SZDSZ-képviselőnek és meg nem nevezett társainak szóló üzenetnek nyilván szerepe
van a látszólag önkéntes távozásban. A hivatalos verzió szerint a nyilatkozat
csak következménye volt az APEH-elnök támadások miatti idegállapotának. Orbán
Viktor kormányfő állítólag nem kérte a távozást, Járai Zsigmond pénzügyminiszter
pedig elégedetten szólt Simicska szakmai munkájáról. A kormányfő most elengedte
egyik bizalmasát, de ez korántsem jelenti, hogy Simicska végleg eltűnt volna a
közéletből. Hasonlóan járt a Fidesz számára politikai kudarcot és eladósodást
hozó 1994-es választások után: túladtak rajta mint gazdasági igazgatón. Sokan őt
okolták ugyanis a vereségért, hiszen a nevéhez fűződött például az 1993-as, nagy
port kavart MDF-Fidesz-székházügy. Simicska akkor formálisan nem vett részt a
Mahir Rt. 1994. eleji privatizációjában, ám hamarosan átvette a cég irányítását,
amelynek 1998-ig áttételesen résztulajdonosa is volt. Akkoriban a cég — átmeneti
sikerrel — megszerezte a Magyar Nemzet, az Esti Hírlap és az Expressz kiadói
jogát, 1997 végén pedig megindította a Napi Magyarország című napilapot. A
tavalyi fideszes győzelem után Simicska megvált gazdasági tisztségeitől. Gánt-Kő
és Tőzeg Kft. néven működik tovább az Orbán Viktor miniszterelnök családtagjai —
de nem a kormányfő — tulajdonában álló két bányacég, a Gánt-Kő Kft. és a
Hahót-Tőzeg Kft. (eredeti nevén Zala-Tőzeg Kft.), miután az utóbbit, amelyből
korábban kivásárolták a külső tulajdonostársakat, beolvasztják az előbbibe. A
már júliusban elhatározott egyesítés jogi eljárása csak a közelmúltban
kezdődött, a tervek szerint az "új" társaság 28,5 millió forint jegyzett és 61,8
millió forint saját tőkével rendelkezik majd, s ügyvezetője ifj. Orbán Győző, a
miniszterelnök testvére lesz. Az Orbán-érdekeltségű cégcsoport másik két
vállalata, a kormányfő édesapja által irányított gánti Dolomit Kft.- amelynek
1992-es privatizációjáról, illetve arról, hogy egy ideig kisebbségi tulajdonosa
volt a Quality Invest Rt. (QI) nevű Fidesz-közeli cég, az Élet és Irodalom
közölt a közelmúltban összeállítást részint már publikált (HVG, 1997. május 3.,
1998. szeptember 12.) adatok felidézésével — és az egy ideig ugyancsak
QI-érdekeltség Karbonát Kft. már 1997 elején egyesült. A társaság
végelszámolással történő megszüntetéséről döntenek a Corso Rt. tulajdonosai a
cipőkereskedelmi cég jövő hétre meghirdetett közgyűlésén. A 338 millió forint
jegyzett tőkéjű Corso a nyolcvanas évek végéig a belföldi
lábbeli-kiskereskedelmi piac 40 százalékát tudhatta magáénak, amit látványos
mélyrepülés követett: az árbevétel 1989 és 1993 között 3 milliárd forintról 400
millió forintra apadt. A cég helyzetét a növekvő konkurencián kívül rontotta,
hogy a kiskereskedelmi üzletek eladását szolgáló előprivatizáció keretében több
boltját elvonták, ingatlanvagyonának 86 százalékát így két nagyméretű — 6 ezer
négyzetméter körüli — raktár tette ki. A Corso talpra állítása a társaságot
1994-ben privatizáló — a cég vezetőiből és alkalmazottaiból álló — konzorciumnak
sem sikerült (a vételár mindössze 198 millió forint volt, amelynek csak a 30
százalékát kellett készpénzben kifizetni). Az új stratégia, azaz a
középkategóriájú cipők értékesítése átmeneti fellendülést és szerény nyereséget
hozott ugyan, de az árbevétel ismét csökkent: az utóbbi évek 200 millió forint
körüli forgalma 1996-ban 175 millió forint, 1997-ben 44,5 millió forint
veszteséggel párosult. Végül ez év elején a társaság vezérigazgatója is
felmondott, így a ma már csak néhány alkalmazottat foglalkoztató cég ügyeit
várhatóan a végelszámolásra kiszemelt Budapest Holding Első Hazai Vagyonkezelő
Rt. zárja le. Az Állami Pénz- és Tőkepiaci Felügyelet (ÁPTF) augusztus 26-án
szeptember 10-éig felfüggesztette a London Bróker Rt. tevékenységét, miután e
hónapban már kétszer is előfordult, hogy az értékpapír-kereskedő cég nem tudott
fizetni a Budapesti Értéktőzsdén. A felügyelet már augusztus 18-a óta
vizsgálódik a London Brókernél, amelynek megromlott a likviditási helyzete. A
cég ugyan jelezte, hogy alaptőke-emelést tervez, ám "az rt-nél kialakult helyzet
kedvezőtlenül befolyásolhatja a tervezett tőkeemelés lefolytatását" — olvasható
az ÁPTF-nek a Magyar Tőkepiacban közzétett határozata indoklásában. A június
vége óta előzetes letartóztatásban lévő Rózsa Ferenc (HVG, 1999. július 17.) két
éve egyébként azért jelentette fel tulajdonostársát, Kovács Tibort, hogy
egyrészt eltüntette a London Brókernél letétbe helyezett FIK-részvényeit,
másrészt a közös tulajdonukban lévő Budalakk Éta Kft.-ből 120 millió forintnyi
készpénzt tudta és beleegyezése nélkül a London Brókerhez utalt át. 1997
decembere óta a London Bróker Rt. tulajdonosa a Portofinó Építő és Szolgáltató
Kft. Az 1997 novemberében még 11 millió forintos törzstőkéjű társaság tőkéjét
1998 januárjában 311 millió forintra emelte a Reichardt család. A siófoki Hotel
Albatroszt, amely korábban az Ybl Bankot csődbe vivő Hepta-csoporté volt, most a
Reichardt család Restaro Kft. nevű cége, illetve a Kovács Tiborné vezette s az ő
kisebbségi tulajdonában álló International Gaming Promotion Kereskedelmi Kft.
jegyzi. Ez utóbbi többségi tulajdonosa — legalábbis a hivatalos céginformáció
szerint — a New York-i székhelyű International Gaming Ltd., amely cég 1999
februárjától a Kovács Tibor vezette Fővárosi Ingatlankezelő (FIK) Rt. által
alapított Első Építőipari és Ingatlaniroda Kft.-be is betársult. Elővárosi
közlekedésre alkalmas, mintegy 30 személyes midibusz sorozatgyártását kezdte meg
a héten a győri székhelyű, 300 millió forint törzstőkéjű, mintegy 1 milliárd
forint saját vagyonú Kravtex Kft. a 87 százalékos tulajdonában lévő
mosonmagyaróvári Kühne Mezőgazdasági Gépgyár Rt.-vel közösen. A cseh Karosa
gyárból kivált Sor Libchavy gyár licence alapján készült midibuszokba az Iveco
motoron és sebességváltón kívül hazai részegységek kerülnek: a futóművet a Rába
Rt.-től, a szervokormányt a Csepel Autó Kft.-től, a fékberendezéseket a szegedi
Knorr-Bremse Kft.-től vásárolja a cég. Az új, Kravola nevet viselő buszokból
idén 20, jövőre 80 darab készül, s ezeket a hazai piacon az Ikarus midibuszainál
mintegy 20 százalékkal olcsóbban, 19,5 millió forintért tervezi értékesíteni a
társaság. A Kravtex Kft.-t 1992-ben az orosz Atex-holding egyik tagja, az
Avtoexport és egy magyar magánszemély, Krankovics István, a győri Rába egykori
marketingigazgatója 3,5 millió forint törzstőkével alapította. A tőkeemelések
révén a cég 1997-től 100 százalékban Krankovics István tulajdonába került. A kft
1998-ig elsősorban felújított Ikarus buszok oroszországi, illetve FÁK-országi
exportjával, valamint pótalkatrész értékesítésével foglalkozott. A cég 1997-ben
1 milliárd forint körüli árbevétel mellett 500 millió forintos adózás előtti
nyereséget ért el, míg tavaly az orosz válság hatására árbevételük 600 millió
forintra, eredményük 140 millió forintra csökkent. Az Erste Bank Hungary Rt. a
jövő héten teszi közzé az újságokban, milyen áron hajlandó megvenni a mintegy
1200 kisbefektető kezében lévő 77 ezer darab, a bank 9,2 milliárd forintos
jegyzett tőkéjének négy százalékát kitevő részvényeit. A vételi ajánlat
nagyságáról a bank nem kívánt nyilatkozni a HVG-nek, mindenesetre úgy tudni,
hogy az ár a papírok névértékénél magasabb, legalább 105 százalékos lesz. Az
Ersténél abban reménykednek, hogy a saját részvények visszavásárlása szeptember
30-áig befejeződik — ekkor tartják azt a rendkívüli közgyűlést, amelyen a bank
jegyzett tőkéjét a hitelintézeti törvényben előírt mértékhez igazítják. Az
Állami Pénz- és Tőkepiaci Felügyelet ez év márciusában kötelezte a bank
igazgatóságát, hogy a május 31-éig összehívott közgyűlésen hozzon döntést a
tőkeemelésről, miután az Erste 3,9 milliárd forintnyi tavalyi vesztesége miatt a
bank saját tőkéje 7,2 milliárd forintra csökkent, ez pedig 2 milliárddal
kevesebb a jegyzett tőkénél. A felügyeleti felszólításnak eleget téve a hó végi
közgyűlésen először a részvények lebélyegzése révén 2 milliárd forinttal
csökkentik a jegyzett tőkét, majd a fő tulajdonos osztrák Erste AG ugyancsak 2
milliárddal tőkésíti fel magyarországi érdekeltségét. Ennek fele a jegyzett
tőkét gyarapítja, másik fele a tőketartalékba kerül. A tőkeemelésben
mindazonáltal a kisbefektetők nem vehetnek részt, mivel egyúttal az Erste
átalakul zártkörű társasággá, amelynek viszont tagjai maradnak azok, akik nem
élnek a pénzintézet visszavásárlási ajánlatával. A pusztító törökországi
földrengés — amely az újabb adatok szerint mintegy 10 milliárd dollárnyi anyagi
kárt okozott — nem akadályozta meg az ankarai kormányt abban, hogy töretlenül
folytassa a tragédia előtt megkezdett gazdasági reformokat. A katasztrófa —
vélik szakértők — inkább a politikai életre lehet maradandó hatással. A
törökországi földrengés áldozatainak száma hétfőn hivatalos közlések szerint
több mint 14 ezer, de még mindig nem tudni pontosan, hogy az összedőlt házak
hány embert temettek el élve. A legfontosabb feladatnak a hatóságok azt tartják,
hogy elhelyezzék a katasztrófa következtében otthontalanná vált mintegy 600 ezer
túlélőt — korábban 200 ezer hajléktalanról érkeztek hírek. A szerencsétlenül
járt emberek számának növekedésével ellentétben az anyagi károkkal kapcsolatos
első — 20-40 milliárd dolláros — becslések viszont túlzottaknak bizonyultak.
Gazi Ercel, a török központi bank elnöke szerint a közvetlen anyagi kár 5-7
milliárd dollár lehet, amihez 3-5 milliárdos termeléskiesés párosul. Az
isztambuli értéktőzsdén (ISE) jegyzett 279 vállalat zöme a Márvány-tenger
földrengés által sújtott keleti partvidékén és környékén — Törökország ipari
szívében — vert tanyát, de többségük a börzéhez eljuttatott jelentésében nem
tesz említést jelentősebb károkról. A földrengés okozta kényszerleállás után a
múlt csütörtökön újraindult a tőzsdei kereskedés, és az index "csak" 9,93
százalékkal csökkent. Az egyetlen jelentős csapást a Tupras állami olajvállalat
szenvedte el: a földmozgás által legjobban sújtott Izmitben lévő finomítója
napokig lángokban állt, a kárt 200 millió dollárra taksálják, de ebből 150
milliót fedezni tudnak a biztosításból. Bár a helyreállítás költségei jórészt az
állami büdzsét terhelik majd, török és külföldi elemzők egyetértenek abban, hogy
hosszabb távon a földrengés csak korlátozott mértékben hat a gazdaságra. Az
export csökkenését és a turizmus visszaesését részben kárpótolhatja a külföldön
— például Németországban — dolgozó törökök hazautalásainak minden bizonnyal
növekvő összege és az újjáépítés által támasztott keresletre épülő fellendülés.
A kormány máris törvénytervezetet nyújtott be a parlamentnek, hogy a katasztrófa
sújtotta tartományok kivételével egyszeri adót vessenek ki, amiből több mint 100
millió dollárnak megfelelő összeg is befolyhat. A tervek szerint 10-15
százalékos, egyfajta nemzeti szolidaritási adóval terhelnék a személyi és a
vállalati jövedelmeket, de szó van az ingatlanadó növeléséről, a mobiltelefonok
és az autók egyszeri megadóztatásáról is. Az IMF 330 millió, a Világbank 220
millió dolláros kedvezményes kölcsönt helyezett kilátásba, az Európai Unió 40
millió eurós építési segélyt ígért. Bülent Ecevit török kormányfő pedig jelezte,
szeptember végi washingtoni látogatásán kérni fogja az Egyesült Államok
segítségét török építési kötvény tengerentúli kibocsátásához 5 milliárd dollár
értékben. A földrengés ellenére az ankarai kormány a múlt héten megerősítette
elkötelezettségét a deficitet enyhítő és az inflációt mérséklő stabilizációs
program, illetve a privatizációval egybekötött szerkezetátalakítás mellett. A
gazdasági program végrehajtását az IMF feltételként szabta egy
készenlétihitel-megállapodáshoz, amelyre — függetlenül a földrengéstől — égetően
szüksége van az országnak. A nemzetközi pénzintézet szeptemberben küldi embereit
Ankarába, és várhatóan még az év vége előtt megszülethet az egyezség egy 5-10
milliárd dolláros hitelkeretről. Törökországot már-már a fizetésképtelenség
fenyegette: a földrengés előtti becslések az idei költségvetési deficitet 20
milliárd dollárra taksálták, miközben ugyancsak dollárban számolva 40 milliárd a
belső és 100 milliárd a külső adósság. Eközben az idei év első negyedében a
gazdasági növekedés lelassult, az inflációt pedig nem sikerült 50 százalék alá
szorítani. Az egyik legfontosabb lépést a kormány egy héttel a földrengés után,
a múlt szerdán tette meg: a parlament elfogad- ta a társadalombiztosítási (tb)
reformot, amelynek keretében a nőknél 58, a férfiaknál 60 évre emelték a
nyugdíjkorhatárt. Az eddigi rendszer szerint a nők akár már 20, a férfiak pedig
25 évi munka után nyugdíjba vonulhattak (az átlagos korhatár jelenleg 47 és 50
év), miközben a várható élettartam Törökországban 60 év. Az egymást követő török
kormányok politikai megfontolásokból nem mertek hozzányúlni e nagyvonalú
ellátáshoz, amely a költségvetési deficit több mint negyedét okozza. Éppen ezért
óriási a jelentősége a török tb szanálásának, még akkor is, ha szakértők szerint
két évig még egyáltalán nem érezteti hatását, és az átmeneti periódus 10 év. A
kabinet a földrengés előtt öt nappal fogadtatott el a parlamenttel egy másik,
ugyancsak nagy jelentőségű — az IMF által szintén megkövetelt — törvényt, amely
lehetővé teszi a nemzetközi döntőbíráskodást a kormány és a külföldi beruházók
között. Szakértők szerint a nemzetközi döntőbíráskodást megtiltó 1995-ös törvény
más egyéb okokkal együtt 2-6 milliárd dollárnyi külföldi beruházástól fosztotta
meg a gazdaságot, főként az infrastruktúra területén. Márpedig a növekvő igények
miatt csak az energiaszektorban 2002-re mintegy 30 milliárd dollárnyi
befektetésre lenne szüksége Törökországnak. A török kormány egyik nagy
restanciája a gazdaság felére kiterjedő állami tulajdon privatizálása, amit az
IMF ugyancsak erőteljesen szorgalmaz. A Tupras jövő márciusra tervezett
eladásából egymilliárd dollárnyi bevételt remélt a kabinet, s bár az izmiti
finomítóban négy hónap múlva teljes kapacitással folyhat a termelés, a tűzkárok
helyreállítása még akár egy évet is igénybe vehet. Az eladásra szánt vállalatok
között szerepel továbbá a nemzeti légitársaság, a Türk Hava Yollari — amelynek
30 százalékát kínálják fel — és a Türk Telekom is, amelynek privatizálásából 5,3
milliárd dollárt várnak. A kormánynak az IMF elvárásai szerint át kellene
alakítania a mezőgazdaságot is. Az idén az állam 190 dollárért — a tavalyihoz
képest 51 százalékkal többért — vásárolja fel a búza tonnáját, miközben a
világpiaci ár 110 dollár körül mozog. Tavaly az állami gabonatanács 8 millió
tonna szemes terményt vett át, s a mennyiséget az idén 4,5 millióban szeretné
korlátozni, mert tavaly például előfordult, hogy olcsón beszerzett iraki búzát
adtak tovább a hatóságoknak. Hasonló ártámogatási rendszer működik egyébként a
cukorrépa és a dohány esetében is. Az IMF által tanácsolt közvetlen
jövedelemkiegészítési támogatás bevezetése — amely sok farmert érzékenyen
érintene — ugyancsak nehéz döntés elé állítja a török kormányt, mivel a 65
milliós lakosság 45 százaléka gazdálkodó, ami jelentős politikai erőt jelent. A
mostani reformok a nyolcvanas évek elején megkezdett gazdasági liberalizáció
folytatását jelentik. A két évtizede tartó változások következtében a török
gazdaság szinte lokomotívként száguldott, teljesítményét pontosan mérni sem
lehetett a feketegazdaság hatalmas volumene miatt. A török gazdaság
teljesítménye ma már nagyobb, mint például a svédé, jóllehet húsz éve még csak a
harmada volt. S miközben Törökország ásványkincsekben szegény, külkereskedelme
gyors ütemben bővül. Mindez annak köszönhető, hogy elképesztő méretekben
fejlődött a feldolgozóipar, szinte alig van olyan világcég, amelynek a most
sújtott Izmitben vagy környékén name lenne vegyesvállalata. Törökország például
Európa legnagyobb szállítója a textiláruk terén, Isztambul pedig Szöultól
nyugatra a legnagyobb, elektronikai eszközöket gyártó központ. Számos szakértő
szerint Törökország olyan történelmi fordulóponthoz érkezett, mint a húszas
években, amikor Kemal Atatürk, a világi török köztársaság atyja által bevezetett
reformoknak köszönhetően az ország elindult a nyugati modernizáció felé. Az
áprilisi választások révén hatalomra jutott bal-jobb koalíció az utóbbi négy év
legstabilabb török kormányának tűnik, a földrengés azonban veszélyt jelenthet
erre a politikai egységre. Egyre nagyobb ugyanis a túlélők hatóságokkal szembeni
haragja, szinte példa nélkül álló bírálatözön hull a kormány, a miniszterek és
az állami intézmények fejére. Az állami televíziófelügyelet például átmenetileg
némaságra ítélte az egyik kereskedelmi csatornát, mert az élesen bírálta a
kabinetet a válságkezelés hiánya miatt. A legáltalánosabb kritika, hogy a
kormánynak nemhogy katasztrófaelhárítási terve nem volt, de a tragédia
bekövetkezte után sem állt a helyzet magaslatán. Ráadásul a jelenlegi koalíció
kénytelen elszenvedni az építészeti előírások évek óta jellemző megsértése
miatti bírálatokat is. Az elégedetlenséget hosszabb távon az ellenzék,
elsősorban is az iszlámisták aknázhatják ki, akiknek jelentős politikai muníciót
szolgáltathat a "könyörtelen, profitéhes építészeti maffia" elleni harag. A
kormány máris igyekszik meggátolni az iszlámista alapítványokat abban, hogy a
bajbajutottakon segítsenek. Tisztségviselők például arra szólítják fel a
donorokat, hogy a török Vörös Félhold szervezetnek küldjék adományaikat, az
iszlámbarát csoportoknak, mint például a Mazlum-Der alapítványnak pedig
megtiltották, hogy segélyt gyűjtsenek és osszanak szét. A túlélők közül sokan
úgy érzik, elárulta őket a törökök által mindig is nagy tisztelettel övezett
"atyáskodó állam", amely "parancsol, követel, de szolgáltat is". A török
alkotmány úgy utal az államra, mint amelynek "területe és nemzete" van, szemben
a nyugat-európai felfogással, ahol a nép alkotja az államot. A különbség egyes
szakértők szerint abban mutatkozik meg, hogy a török állam a politika felett
áll, ezért azt a jogrendszerrel, az elnöki hivatallal, a parlamenttel, a
kormánnyal, a hadsereggel és a világi államot megalapító Atatürkkel egyetemben
nem lehet bírálni. A földrengés utáni órákban, napokban az elvárás talán
alaptalanul is nagy volt az állammal szemben, viszont éppen ezért a csalódás is
hatalmas. "Soha nem tapasztaltam ekkora dühöt az állam és a politikusok ellen" —
írta a Milliyet című napilap egyik újságírója. Még a legnagyobb tabunak számító
hadseregnek is kijutott a bírálatból. Az összedőlt házak romjain egy újfajta
polgári kezdeményezés csírái kezdtek kialakulni, a hivatalos állami segítség
hiányát pótolva. Isztambulból és Ankarából, de az ország más pontjairól is a
katasztrófát követően rengeteg fiatal kerekedett fel, hogy a nemzetközi
segélyakciókhoz csatlakozzanak. Önkéntesek hordták a vizet és az élelmet, a
törmelék elszállítását — ha kellett, puszta kézzel — maguk szervezték meg. Nem
kizárt, hogy a földrengés nemcsak a Márvány-tenger menti térséget rázta meg, de
törést okozott a monolitikus bürokrácia és az egyre individualistább, a
magángazdaságban edződő, tanult lakosság viszonyában is. "Ami történt, oly mély
sebeket ejtett — írta a Radikal című lap szemleírója, Erol Katircioglu —, hogy a
földrengés után Törökország már soha nem lesz az, ami előtte volt." Rohamosan
veszít népszerűségéből a nagyobbik német kormánypárt, az SPD, s vele együtt
Gerhard Schröder kancellár, elsősorban a 30 milliárd márkás takarékossági
csomagterv s a párton belül ennek kapcsán felszínre került ellentétek miatt.
Egyelőre nincs végleges válasz arra, milyen utat kövessenek a szociáldemokraták
a jövő évezredben — de arra sem, hogyan veszik majd az ősszel esedékes
tartományi és helyhatósági választások akadályait. Emlékezni jó. Bár a magyar
határ 10 évvel ezelőtti megnyitásának és a keletnémetek Nyugatra engedésének
négy főszereplője — Helmut Kohl nyugatnémet és Németh Miklós magyar kormányfő,
illetve a két külügyminiszter, Hans-Dietrich Genscher és Horn Gyula — közül ma
már senki sincs hivatalában, Gerhard Schröder, az NSZK mostani kancellárja
minden bizonnyal szívesen jön a jövő héten Magyarországra az évforduló
apropóján. Nemcsak azért, mert az akkori történések döntő lökést adtak a német
egység megteremtéséhez — amit a szociáldemokraták támogattak, hiszen már az SPD
1959-es Bad Godesberg-i programjában is "életfontosságúnak" nevezte a
megosztottság felszámolását és az egységes Németország létrehozását —, hanem
mert az ünneplés kapcsán, ha csak egy fél napra is, de elfelejtheti otthoni
gondjait. Merthogy azokból van elég. A német kormány múlt héten tartott első
berlini ülésén fogadta el végleg a Hans Eichel pénzügyminiszter nevével
fémjelzett takarékossági csomagtervet, amelyet körülbelül akkora lelkesedés
kísér ott, mint 1995-ben Magyarországon Bokros Lajos megszorításait. A 485,7
milliárd márkás német költségvetésből 30 milliárd megspórolására hivatott
tervből (HVG, 1999. július 10.) immár hivatalos kormány-előterjesztéssé
nemesedett intézkedéssorozat már a párton, sőt annak parlamenti frakcióján belül
sem talált egyértelmű támogatásra. A hét végén több mint két tucat SPD-s
képviselő írta alá azt a memorandumot, amelyben egész egyszerűen megfenyegetik
Schrödert, nem fogják megszavazni a "Jövőprogram 2000"-nek elkeresztelt
takarékossági csomagtervet, ha nem változtatnak rajta. A megszorítások legfőbb
célpontjai a nyugdíjasok — a következő két évben juttatásaik nem a
reálkeresetekhez, hanem csak az inflációhoz lesznek igazítva —, továbbá a
munkanélküliek, az alkalmi munkát végzők, de fizetésemelés helyett legfeljebb
inflációkiegyenlítésben reménykedhetnek a hivatalnokok, a katonák és a bírák is.
Azt, hogy takarékoskodni kell, senki sem vonja kétségbe. S azt sem — hiszen még
a szociáldemokraták iránti szimpátiával aligha vádolható Frankfurter Allgemeine
Zeitung sem vitatta Eichel ez irányú állítását —, hogy az összességében már
mintegy 1500 milliárd márkát kitevő államadósság leépítését (ami miatt az idén
82 milliárd márkát kell a kormánynak kamatfizetésre fordítania) egyszer meg kell
kezdeni. A kérdés csak az, hogy kivel és mikor. Mert kétségtelen tény, hogy
minél szélesebb körben terítik a terheket, annál könnyebb összeszedni a hiányzó
pénzt — de annál nagyobb az érintett választók száma is. Márpedig az NSZK-ban
szinte mindig vannak valahol vagy helyhatósági, vagy tartományi választások —
ezen az őszön például a Saar-vidéken és Brandenburgban —, s hosszabb távon
egyetlen párt sem veszhet össze a választóival. Az SPD viszont — legalábbis a
közvélemény-kutatások szerint — most ezen az úton jár: tavaly őszi győzelme óta
8 százalékot veszített népszerűségéből, s ha most vasárnap lennének parlamenti
választások, csupán a szavazatok 32,5 százalékára számíthatna. Kulcskérdés, hogy
a két említett tartományban meg tudja -e őrizni többségét, mert ha nem, akkor
végleg elveszíti az esélyét annak, hogy a felsőház, a Bundesrat 69 szavazatából
35-öt megszerezzen a takarékossági csomagtervhez. Sőt még ha marad is
Saarbrückenben az SPD-többség, akkor sem biztos a győzelem, Reinhard Klimmt
szociáldemokrata tartományi miniszterelnök ugyanis kilátásba helyezte: ha
újraválasztják, ő sem fogja támogatni az Eichel-csomagot. Ami persze
értelmezhető egyszerű szavazatszerző kampányfogásként — de jól mutatja a
szociáldemokraták hosszabb távú dilemmáit és megosztottságát is. Az SPD ugyanis
tavaly őszi választási győzelme óta sem tudta eldönteni, mi legyen: a
"szabadság, igazságosság és szolidaritás" pártja, amelyik új rendként a
"demokratikus szocializmus" kialakítására törekszik — amint ez szó szerint
olvasható az 1959-es Bad Godesberg-i programban —, vagy Európa legnagyobb
gazdasági és politikai hatalmának az államháztartási hiány és a GDP viszonyszáma
fölött őrködő, a gazdasági élet hatalmasságaival jó viszonyt ápoló pragmatikus
menedzsere. A dolgok pillanatnyi állása szerint az utóbbira mutatkozik több
esély. Hiszen a személyi ellentétekben is megnyilvánuló pozícióharc első nagy
vesztese a klasszikus szociáldemokrata értékekre előszeretettel hivatkozó Oskar
Lafontaine pártelnök lett, aki márciusban távozott a pénzügyminiszteri posztról.
Eközben Gerhard Schröder már a nemzetközi porondon is talált szövetségest Tony
Blair brit miniszterelnök személyében, akivel megpróbálkoztak a kör
négyszögesítésével is: "harmadik utas" politikájukat igyekeztek megmagyarázni
téziseikben, nem túl nagy sikert aratva, sőt az SPD-n belül csak tetézve a
viszályokat. Így aztán nem csoda, ha a megkérdezett német polgároknak csak 28
százaléka — de még az SPD-híveknek is csak 37 százaléka — tartja Schrödert igazi
szociáldemokratának. Amikor az SPD 1969-ben, a második világháború után először
megnyerte a választásokat, az annak volt köszönhető, hogy Willy Brandt meg tudta
győzni a választókat, mondhatni szociáldemokratákat csinált belőlük. Schröder
tavaly a szociáldemokratákat győzte meg, legyenek választók, s ezzel hozta
vissza a hatalomba az SPD-t. A kérdés csak az: meg is tudja -e ott tartani. E
tekintetben figyelemre méltó, hogy még legkeményebb bírálói is elismerik: akkor
van igazán elemében, ha küzdenie kell. A pesti kiruccanás előtt, még ezen a
héten hétfőn Essenben, kedden Kölnben, szerdán Cottbusban, csütörtökön
Saarbrückenben kellett kampányolnia pártja jelöltjei érdekében — a szokásos
berlini hivatali teendői mellett. Szeptember 1-je óta új ember ül Németország
legnagyobb köztiszteletnek örvendő hivatali székében: az 57 éves Ernst Welteke
lett az NSZK jegybankja, a Bundesbank új elnöke, miután elődje, Hans Tietmeyer
68 évesen nyugdíjba vonul a szövetségi kancellárénál is jobban fizetett
állásából. A Bundesbank nyolcadik elnökének beiktatása nemcsak azért volt
kiemelkedő esemény, mert Tietmeyerrel egy régi vágású bankárgeneráció
képviselője távozott, hanem azért is, mert az ilyenkor az utódra bízott
legfontosabb feladatnak, amit az első elnök, az 1948-ban hivatalba lépett
Wilhelm Vocke óta minden távozó továbbadott az őt követőnek, nevezetesen hogy
"őrizd a márkát", Welteke már nem fog tudni megfelelni. A német bankvilág
Olümpuszát eddig megjárt hét elnök ugyanis a pénzügyi stabilitás legfőbb
őreként, a szigorú kamatpolitika és a pénzmennyiség kézbentartása útján akár a
mindenkori kormánnyal való konfliktust is vállalva, a márka értékállóságát
helyezte mindenek elé. Weltekére most viszont az a feladat vár, hogy 2002-ben
elbúcsúztassa a németek háború utáni identitásának legfontosabb támaszát, hiszen
az euró teljes körű bevezetésével a hétköznapi életben is meg kell majd válniuk
a márkától. A kereszténydemokrata Tietmeyer soha nem lelkesedett az euróért
(ellentétben a pártelnök Helmut Kohllal), de megelégedett annyival, hogy
elmondja fenntartásait, s nem tett keresztbe kancellárjának — holott akár
tehetett is volna. Az SPD-tag Welteke jóval kevesebb eszközzel rendelkezik majd,
hiszen az év eleje óta a monetáris politika egészét már nem a frankfurti
szövetségi bank, hanem a helyileg ugyanott székelő Európai Központi Bank szabja
meg, s ennek vezetésében a Bundesbank elnökének már csupán 1 szavazat jut a
17-ből. A mintegy kétszázezer koszovói szerb közül már csak alig húszezren
maradtak a június óta NATO-ellenőrzés alatt lévő dél-szerbiai tartományban. A
szerbek most a tartomány kantonokra osztásával igyekeznek megállítani a
menekülési hullámot, s megmenteni maguknak legalább a tartomány egy részét. "Az
atrocitások száma folyamatosan csökken, s mérséklődik a komoly bűncselekmények
aránya is" — jelentette ki elégedetten a napokban Mike Jackson tábornok, a
Koszovóban szolgálatot teljesítő, 40 ezer főből álló Kfor-erők parancsnoka. Carl
Bildt, az ENSZ-főtitkár balkáni ügyekben illetékes különmegbízottja pedig arról
számolt be, hogy a nehéz körülmények ellenére a világszervezet nagyon gyorsan
terjeszti ki tevékenységét Koszovóra, s a tartományt irányító Ideiglenes Misszió
(UNMIK) rövidesen valamennyi körzetben jelen lesz. A brit főtiszt és a volt svéd
miniszterelnök derűlátásának alapja sokak szerint megkérdőjelezhető, hiszen a
biztonsági helyzet javulásának hátterében elsősorban az áll, hogy néhány hét
alatt tizedére csökkent a potenciális áldozatok száma: a mintegy 200 ezer szerb
közül több mint 180 ezren távoztak, s hasonló a helyzet a romák, illetve a
montenegróiak, sőt a szerbül beszélő koszovói muszlimok esetében is. Így aztán
könnyen előfordulhat, hogy mire feláll az ENSZ 30 ezer fősre tervezett
rendőrsége, addigra nem él már védendő személy a tartományban, s a szerb állam,
vallás és kultúra bölcsőjeként számon tartott Koszovóban csak albánok maradnak.
A Kfor-illetékesek beszámolói szerint ugyan megkezdődött a szerbek lassú
visszatelepülése, ám helyszíni jelentések alapján még mindig többen vannak a
távozók. A szerbek már csak az észak-koszovói Kosovska Mitrovica néhány
negyedében, valamint a Pristinától délnyugatra fekvő Orahovac egyik felében
vannak többségben, s a helyi szerb vezetők állítása szerint a korábbi szerb
támadások elől elmenekült, nemrég visszatért albánok előbb vagy utóbb őket is
elüldözik majd. Ebből a szempontból is különleges jelentősége van annak, hogy az
albánok már több mint egy hete nem engedik be a városba azokat az orosz
Kfor-katonákat, akiknek az Orahovacban június óta szolgáló hollandokat kellett
volna felváltaniuk. Az úttorlaszokat építő és folyamatosan tüntető albánok azzal
indokolják viselkedésüket, hogy az oroszok elfogultak az albánokkal szemben, s a
koszovói albánok elleni szerb támadásokban több száz orosz zsoldos is részt
vett. A helyi albán vezetők azt is közölték, készek szembeszállni az oroszokkal,
ha a moszkvai hadvezetés úgy dönt, fegyverek bevetésével töri át az
úttorlaszokat. Az oroszok azonban feltűnően békésen viselkednek, s egyelőre
semmi jele annak, hogy a katonák erőszakos akcióra készülnének. Az orosz vezetés
természetesen a nemzetközi közösség elleni provokációnak nevezte az albánok
tettét, a Kfor-erők nyugati parancsnokai pedig igyekeznek csökkenteni az
incidens súlyát. "Úgy vélem, hogy az albán reakció ugyan helytelen, ám érthető"
— vélekedett Jackson tábornok, s hozzátette: a blokád legfeljebb rögnek
tekinthető a rendezés felé vezető úton. Az Orahovacban rekedt szerbek viszont
másként gondolják, s azt állítják, hogy az albánok még arra sem hajlandóak, hogy
elégséges vizet és élelmet juttassanak a szerb negyedbe. Rod Redmont, az ENSZ
Menekültügyi Főbiztosságának helyi szóvivője is elismerte, hogy feszültség
uralkodik az orahovaci szerbek és albánok között, ám közölte, hogy az ENSZ csak
akkor fogja kimenekíteni a szerbeket, ha életük közvetlen veszélybe kerül. A
szerbek nem csak Orahovacban érzik magukat szorongatva: múlt hét elején a
tartományi székhelyen, Pristinában, három szerb nőt bántalmaztak albán támadók,
s ismeretlen fegyveresek rálőttek két cigány férfire is. A támadásokkal
párhuzamosan folytatódik a "rábeszélés" is: az albánok számtalanszor érdeklődnek
szerb szomszédaiknál, eladó -e az ingatlan. Az utóbbi évtized balkáni történelme
alapján valószínűnek tűnik, hogy az otthonuk mellett kitartóknak hamarosan
fegyveres látogatókra is számítaniuk kell. "Tudom, hogy hamarosan mennem kell. A
Kfor ugyan valóban járőrözik a városban, ám a rossz szándékú emberek óvatosak, s
mindig akkor jönnek, amikor a békefenntartók nincsenek már a környéken" — idézte
a Reuter az egyik pristinai szerb asszonyt. Más városokban sem sokkal jobb a
helyzet: Gnjilanéban néhány nappal ezelőtt egy szerb tulajdonban lévő
videotékára dobtak kézigránátokat. Elemzők szerint a valóságos koszovói helyzet
elkendőzésében sajátos módon a nemzetközi közösség és a szerbiai hatalom
egyaránt érdekelt. Az ENSZ és a NATO abban bízik, hogy a tények kozmetikázásával
sikerül valamilyen formában helyreállítani a tartomány többnemzetiségű státusát.
A Szlobodan Milosevics jugoszláv elnök vezette belgrádi rezsim pedig azért
cenzúrázza a szerbek megpróbáltatásairól és tömeges meneküléséről szóló híreket,
hogy továbbra is azt állíthassa: Szerbia megvédte Koszovót, s így megnyerte a
NATO elleni háborút. A szerbek közül jelenleg csak az ellenzékiek támogatják azt
a néhány évvel ezelőtt előterjesztett tervet, mely szerint Koszovót meg kellene
osztani a szerbek és a lakosság többségét kitevő albánok között. A Szerb
Tudományos Akadémia több neves tudósa által három évvel ezelőtt kidolgozott terv
akkor azonnal lekerült a napirendről, ám most Momcsilo Trajkovics, a koszovói
Szerb Ellenállási Mozgalom vezetője azt javasolta a koszovói nemzeti közösségek
és az ENSZ képviselőiből álló Átmeneti Tanács ülésén, hogy a tartományt osszák
három vagy öt kantonra. "A soknemzetiségű Koszovó halott" — mondta Trajkovics
egyik minapi nyilatkozatában, majd egy, a tanács szombati ülése utáni
interjújában hangoztatta: "Szerb hatóságokat, rendőrséget és bíróságokat akarunk
azokban a körzetekben, ahol a tömeges menekülés előtt többségben voltak, illetve
jelenleg is vannak a szerbek." A Trajkovics-féle javaslatot a hivatalos Belgrád
egyelőre nem kommentálta, ám szerbiai értesülések szerint a színfalak mögötti
tárgyalások napirendjén mindig ott volt a Koszovó megosztását szorgalmazó
javaslat. A tervezet értelmében Koszovó északi, Szerbiával határos részei
kerülnének szerb irányítás alá, s a szerb kantonoknak Kosovska Mitrovica és
Gnjilane lenne a központja. A Trajkovics-tervezet a szerbeket hozná kedvezőbb
helyzetbe, hiszen épp ezekben a körzetekben találhatóak a tartomány legjobb
bányái és legnagyobb ipari üzemei. Bernard Kouchner, az átmeneti ENSZ-kormányzat
francia vezetője ugyan elvetette a Koszovó kantonizálását célzó javaslatot, ám
azt is hangsúlyozta, hogy a szerbek biztonságának szavatolása érdekében
fontolóra kellene venni egyes szerb közösségek ideiglenes átköltöztetését.
Kouchnerhez hasonlóan a tanács többi tagja sem tudja még, miképpen lehetne
szavatolni a szerb kisebbség biztonságát, s így a kérdés valószínűleg még
többször napirendre kerül a testület ülésein. Richard Holbrooke, az Egyesült
Államok múlt szerdán beiktatott új ENSZ-nagykövete, aki jelentős szerepet
játszott mind a boszniai, mind pedig a koszovói rendezési erőfeszítésekben,
mindenesetre elvetette a Koszovó felosztásával kapcsolatos elképzeléseket, s hét
eleji pristinai látogatása során kijelentette: tovább kell folytatni a
demokratikus intézményrendszer kiépítését, az ENSZ-nek pedig be kell
bizonyítania, hogy képes célkitűzéseinek megvalósítására. A magukat nyeregben
érző albánok azonnal elvetették a kantonizáció tervét, s Hasim Thaci, a Koszovói
Felszabadítási Hadsereg (UCK) vezetője és a világ által még el nem ismert
koszovói kormány első embere közölte: nincs idő a megosztásról tárgyalni, s aki
erről a kérdésről akar vitatkozni, az menjen el Belgrádba, a tudományos
akadémiára. 
